Керстин Гир
Неморално предложение

Превод от немски: Щилиян Карастойков, 2009

chitanka.info

На Михаела

„Да се омъжиш е все едно да си купиш нещо, на което дълго време си се любувала на някоя витрина. Харесваш го много, но когато го занесеш вкъщи, се оказва, че не се вписва в обстановката.“

Джийн Кер

Пролог

Млечната течност в каната на миксера искреше светлочервена на пламъка на свещите, докато банковият директор Гернорд Шерер я изсипваше в четирите чаши. През това време той шепнеше, както ритуалът го изискваше:

— Мъже, това е кръвта, която ни прави безсмъртни.

Доктор Петер Бернер, пенсиониран директор на престижна частна клиника, изпъшка, докато се пресягаше за чашата си:

— Безсмъртни! Би било добре. Не може ли да понамалим патоса, като кажем например: това е доматеният сок, който ни прави по-здрави?

— Но как би прозвучало това! — каза Шерер възмутено. — Едва ли ще е достойно за тайно общество. Освен това вътре има много повече от доматен сок. А именно прясно изстискан сок от алое вера, белтъчини на прах, витамин С, витамин Е…

— … и водка — допълни Фриц Гертнер, който с внушителния си ръст от метър осемдесет и пет и снежнобялата си коса изглеждаше най-впечатляващо сред останалите възрастни мъже. Последните двайсет години преди пенсионирането си той беше управлявал известен автомобилен концерн. — И ако ме питате, водката е най-добрата съставка.

— Кръвта, която ни прави безсмъртни — повтори Хуберт Рюкерт, бивш директор на гимназия „Йохан Гутенберг“ и наследник на милионите на известната фамилия Рюкерт. — Ако го слушам достатъчно често, мога и да повярвам.

Доктор Бернер отново въздъхна.

— Здравето е единственото нещо, което не може да се купи с пари — каза той и изпи доматения си шейк с адско безразличие. — Е, разбира се, късметът и щастието също. И най-вече късметът на нашите деца.

Шерер изръмжа развеселен:

— Докато си жив ли ще се сърдиш на дъщеря си, задето се омъжи за месар?

— Това ти го гарантирам! — доктор Бернер си досипа водка и отпи голяма глътка. — Момичето следваше медицина, дори вече й бях намерил чудесно местенце. А какво направи тя? Омъжи се за човек, който по цял ден се рови в животински вътрешности и иска и занапред да работи на щанда в месарницата му. И за какво са ми, по дяволите, всички тези пари? Сърцето ми се къса всеки път, когато я видя зад щанда и ми каже: „Татко, килограм и двеста добре ли е?“.

Фриц Гертнер се засмя:

— Сигурен съм, че ако развържеш кесията, набързо ще зареже лебервурста.

— Никога — поклати убедено глава доктор Бернер. — Тя е толкова твърдоглава, а и парите изобщо не я интересуват. За това обаче съм си виновен само аз — цял живот я учех на скромност. А дървената глава я е наследила от мен.

— Може би просто трябва да предложиш парите на зет си — предложи Рюкерт, — за да изхвърли дъщеря ти от месарницата си.

— Не, не и така няма да стане — каза доктор Бернер. — Децата винаги правят това, което си наумят. Категоричен съм: не можеш да купиш с пари децата си.

— А моите можеш — обади се Фриц Гертнер и махна с ръка. — Но пък парите винаги са ми се свидели. Иначе щях някак си да успея да попреча на синовете си да се захванат с мизерните си работи, да потънат до ушите в дългове и да се оженят за неподходящите жени.

— Изобщо не мога да разбера какво имаш предвид. Жената на Щефан, къдрокоската, е направо очарователна — каза Шерер. — Днес си поръчах при нея цветя за балкона и мога да ти кажа, че усмивката й е приказна.

— Но не е жената, която би подхождала на Щефан — отвърна Фриц. — Двамата са различни като деня и нощта. А освен това, въпреки че са женени от десет години, все още нямат наследници. Като и по-големия ми син. Понякога се питам дали днешните младежи изобщо знаят как се правят деца!

— Ако толкова много искаш внуци от синовете си, защо не опиташ да си ги купиш от тях — намигайки, предложи доктор Бернер.

— Това не би било никакъв проблем — отвърна Фриц невъзмутимо. — За пари всичко биха направили. Но честно казано, не бих прахосал парите си за това. Винаги съм бил на мнение, че не съм се изгърбил от работа, за да могат децата ми да харчат безразборно. Освен това нека да понатрупат собствен житейски опит, пък било то и негативен. Казано накратко, скрънзавостта ми попречи синовете ми да правят това, което ми харесва. Разбира се, не става въпрос само за стиснатост, а и за начин на възпитание. Начин, който, както сами виждате, напълно се провали.

— Глупости — възрази Бернер. — Казваш го само защото много добре знаеш, че не можеш да купиш синовете си, така както и аз дъщеря си.

— Глупости ли? Знаеш ли какви дългове имат? Ще се возят голи в трамвая, ако им платя да го направят.

Заинтригуван, Бернер се приведе напред:

— Е, в днешни дни за това не се изисква чак толкова смелост. Но биха ли направили нещо наистина откачено?

— Абсолютно всичко — каза убедено Фриц, — стига само да платя достатъчно.

— Никога — отвърна Бернер. — Трябва съвсем да си откачил, ако наистина го вярваш.

— Искаш ли да се обзаложим? — попита Фриц и също се приведе напред. Лесно можеше да се забележи, че възрастният господин беше започнал да изпитва удоволствие от спора. — Така поне ще ми излезе по-евтино, ако най-накрая инвестирам в децата си.

— Охо. Истински бас — зарадва се и Шерер. — Един таен, вътрешен облог, изключително и само за нашето тайно общество. Мисля, че всички ще участваме. Сега, когато търговията с акции вече не ни доставя истинско удоволствие…

— Децата не биха се продали. Залагам на доктора — включи се Рюкерт. — Каквато и лудост да ни хрумне…

— Е, Фриц, приготви се да загубиш — протегна ръка Бернер. — Вече знам какво точно децата ти за нищо на света не биха направили… дори и за милион евро.

Фриц пое ръката на Бернер и я разтърси церемониално.

— Ще видим — каза той и допълни: — Никога досега не съм губил бас.

— Аз залагам на стария Фриц — обади се Шерер. — Никога не подценявайте магическата сила на парите.

И така, четиримата стари мъже доближиха главите си, за да измислят нещо наистина напълно откачено.

Глава 1

Беше като всяка неделя: стоях гола пред гардероба и не знаех какво да облека. Не че гардеробът беше празен, но всички подходящи за случая дрехи явно бяха за пране — както винаги. Има неща, които човек никога не научава, независимо от възрастта си.

С недоволство наблюдавах лицето си в огледалото от вътрешната страна на вратата на гардероба. В крайна сметка на трийсет и три не изглеждах по-различно, отколкото на двайсет и три. Но преди десет години тези три хоризонтални бръчки на челото ми ги нямаше. Може би се бях сдобила с тях, докато съм размишлявала пред този гардероб. Но вечният въпрос какво да облека неизменно ме караше да смръщвам чело. Непременно трябва да си набавя крем против бръчки. Обаче покупката на крем, който наистина помага срещу бръчки, окончателно щеше да ни разори. За нови дрехи не си и помислях.

— Оли! — изрева Щефан отдолу. — Моля те, позабързай се, ако обичаш.

— Нямам какво да облека — изревах в отговор.

От силния крясък се отрони парче от мазилката. Отбелязах го с повдигане на раменете. Нямаше значение. Всичко, което падаше от само себе си, нямаше нужда да бъде събаряно с мъчителни усилия. Всъщност, ако се замислеше човек, беше цяло чудо, че изобщо нещо се държеше на тавана, защото мазилката в тази къща се ронеше още от 1950 г., между другото това беше и годината, в която беше построена самата сграда. Това беше единствената къща, която от състояние на груб строеж беше преминала в състояние на пълна развалина. При това — не е за вярване — през цялото време е била обитаема. И нито един от обитателите й не беше оставил нещо стилно след себе си. Освен на различните щети по сградата, човек с удивление можеше да се любува и на плочки с ярки шарки (с преобладаващо жълто като нарцис или ловджийско зелено), тапети с разцъфнали цветя и тъмнокафяви PVC плоскости, имитация на дъб. Помещенията бяха толкова отвратителни, че не можеше да се свикне с тях, и всяка сутрин наново трябваше да си блъскаш главата над въпроса кой е бил този творец.

Имаше да се правят толкова много неща, че човек се чудеше откъде по-напред да започне ремонта. Може би това беше и причината още да не сме започнали. Но, разбира се, истинската причина беше, че бяхме напълно и безвъзвратно фалирали.

Цялата къща ми напомняше неприятно за кекса, който правеше свекърва ми. Ронлив и за съжаление напълно безвкусен. Човек можеше да преглътне кекса единствено с огромно количество кафе. Но понякога, противно на всякаква логика, той ми липсваше. Откакто тя почина, свекърът ми купуваше сладкишите от сладкарницата, където можеше да си вземеш сметанова торта от предния ден на половин цена. Той пазаруваше само намалени стоки, в това отношение беше много последователен. При това, за разлика от нас, старият скъперник нямаше никаква нужда да пести.

— Оли?! Заспа ли пред гардероба? — изкрещя Щефан отдолу.

— Търся нещо, което да облека — повторих аз. Дъра-бъра.

— Господи, та това е просто една закуска със семейството, а не галавечеря — извика Стефан. — Облечи каквото и да е!

Лесно е да се каже, трудно е да се направи. Наистина полагах усилия, за да открия нещо подходящо, но беше прекалено топло за кафявия вълнен пуловер с кожената яка и прекалено студено за вишневочервената рокля с презрамки. Не можех да се появя пред свекъра си в сивия си анцуг, а още по-малко с обшитата ми с перли сватбена рокля, която висеше в гардероба, обвита в найлон и ме натъжаваше още повече. Останалите дрехи бяха по-скоро за боклука или ставаха единствено за карнавални костюми. Обещах си в близко бъдеще да разчистя, най-добре още утре сутринта. Доста по-рационално можех да използвам времето, което прекарвах пред гардероба. Например за изучаването на чужд език. Започнах да пресмятам колко бих напреднала, ако вместо да стоя пред гардероба, бях учила думи на италиански. Incredibile![1]

— Оли! — извика Щефан отдолу. — Започвам да броя до десет и ако до тогава не си замъкнала задника си до колата, още утре ще подам молба за развод. Едно…

Жена ми никога няма какво да облече — дали това е допустима причина за развод?

— Ела горе и виж сам, ако не ми вярваш!

— Три, четири…

Трескаво отворих чекмеджето, поне да си сложа бельо. Видях любимите си черни бикини, но къде беше сутиенът, който вървеше в комплект с тях?

— Пет, шест…

— Е, не толкова бързо де!

— Седем, осем, съвсем сериозен съм, Оли. Ако събера времето, през което съм те чакал, се получават най-хубавите ми години! Толкова си туткава, че не се траеш!

Туткава! Е, тази обида няма да я оставя ненаказана. Измъкнах една тениска и дънки от гардероба и се напъхах някак си в тях за рекордно кратко време. Ако имаше нещо, което не бях, то това е да съм туткава.

— Девет, десет! — извика Щефан, докато се спусках надолу по стълбите и триумфираща застанах пред него.

— Не съм туткава — изпуфтях, докато с мъка закопчавах дънките си. — Върни си думите назад.

Щефан ме гледаше с широко отворена уста. Но дори и когато гледаше толкова тъпо, като сега, пак си оставаше най-хубавият мъж на света. С късо подстриганите си руси къдрици и с леко загорялата си от слънцето кожа изглеждаше като копие на Брад Пит. А и в погледа му и във всеки негов жест имаше нещо специално, което го правеше просто неустоим. Нямаше дори и едно момиче в района, което да не си е падало по него. Да не говорим за момичетата в университета! Той можеше да има всяка от тях. (И доколкото ми е известно, беше отказал само няколко от предложенията. Но това е било преди аз да се появя.) Нямаше ден, в който да не се замисля и да не съм благодарна, че избра да се ожени точно за мен. За мен, малката невзрачна Оливия, която не можеше да държи в ред дори гардероба си. През живота си не бях искала нещо толкова силно, колкото този мъж. Съвета на приемната ми майка — „Човек не се храни от красива чиния“ — отхвърлих, без да се замислям. Колко жалко, че не приличах поне малко на Дженифър Анистън. Приличах по-скоро на… сега като се замисля не приличах поне малко на никоя известна личност. Но имаше дни, в които изглеждах като карфиол. Това се дължеше на светлорусите ми естествени къдрици, за които чудно защо някои хора ми завиждаха.

— Мили Боже, наистина ли искаш да дойдеш в този вид? — попита Щефан.

— Нали искаше да побързам. — Обух си обувките. — Това е. Можем да тръгваме!

— На мене ми е все едно. Ти ще се изложиш, не аз — обърна се Щефан, клатейки глава, и затърси ключовете от колата.

Той както винаги беше облечен безупречно — джинси и спортно поло, и двете маркови. Щефан не се скъпеше, когато ставаше дума за перфектния му външен вид. При добро желание и с парите, които беше хвърлил за обувките си, вероятно можеше да се направи ремонт на спалнята. Но за да бъда честна, трябва да добавя, че през тази година и половина, откакто обитавахме съборетината, той си беше позволявал нови обувки точно толкова, колкото и аз.

— Къде, по дяволите, са ми ключовете?

— Ха, ха, ей туткавия — казах аз. — Броя до десет и ако дотогава не си намерил ключовете, утре рано сутринта подавам молба за развод…

По-късно в колата съжалих, че се оставих така да ме пришпори. Отсега можех да си представя озадачените погледи на снахите си, облечени в костюми, едната както винаги в пастелни цветове, а другата в дизайнерско черно. Със сигурност щях да съм единствената, която е нахлузила прекалено тесни дънки и носи също толкова тясна тениска с надпис: „Вече съм на трийсет, моля помогнете ми да пресека улицата!“.

Е, но затова пък доказах, че не съм туткава.

[1] Невероятно (ит.). — Б.р. ↑

Глава 2

За разлика от нашата къща, къщата на свекър ми беше в безупречно състояние. Една розова вила в стил сладкарница с много еркери, кръгли прозорчета, кулички и като за капак две дебелички, палаво хилещи се ангелчета над входната врата. Вилата не беше антика, просто през шейсетте беше построена за директора на местната спестовна каса, който, както по-късно стана ясно, беше присвоил парите за пищния строеж. Но вместо в затвора директорът попаднал в психиатрична клиника, което изобщо не учудваше свекъра ми. „Това, че е бил пълен ку-ку, си личи по откачената му къща“ — обичаше да казва той. Моята свекърва обаче настояла да купят къщата, когато била обявена на търг. Трябва да се отбележи, че това е един от редките случаи, в които тя е успяла да наложи волята си. Откачена или не, това бе една чудесна къща, в която да се отгледат много деца и да се посрещат много гости. Свекър ми не можеше да я понася и я наричаше „отвратителната и безвкусна марципанова сватбена торта, в която съм принуден да живея“. По някаква необяснима причина обаче старият скъперник задържа „сватбената торта“, въпреки че за сам човек беше прекалено голяма, а поддръжката й струваше много повече, отколкото той бе готов да плаща.

Както всяка неделя се беше събрало цялото семейство на Щефан. По-малката му сестра Катинка (в пастелно розово, в същия тон като къщата) стоеше в кухнята и се беше концентрирала върху аранжирането на нарязани колбасчета в една чиния. През това време децата й се опитваха да се покатерят върху свекър ми, който като айсберг седеше в любимото си кресло и четеше неделния вестник.

Децата се казваха Тил, Лея и Ян. Въпреки че имената бяха кратки и лесно запомнящи се, дядо им ги наричаше просто „този“, „оная“ и „онзи“, ако изобщо ги споменеше.

Както винаги свекър ми игнорираше гостите си колкото е възможно по-дълго. Освен със семейството си, поддържаше контакт и с група възрастни господа, негови връстници, които Щефан обичаше да нарича „Клубът на стиснатите кандидат покойници“. Предполагах, че играеха карти, пиеха отлежало вино от Асбах и се перчеха един пред друг с многото нули на банковите си сметки. Но Щефан смяташе, че бившите директори, шефове на болници и фирмени босове се събираха на конспиративни срещи, за да открият начини и средства за преодоляване на скуката в пенсионна възраст, по възможност, без да се налага да харчат пари.

— Просто им липсва, че сега няма кого да командват и тероризират — казваше той. — Особено на баща ми.

— Е, ние нали сме за това — отвръщах аз.

— Той и преди ни командореше — допълваше Щефан.

И беше прав. Баща му беше роденият диктатор. И в обидите си го биваше. Всъщност само един-единствен път ми беше казал нещо мило, което в крайна сметка пак бе обидно. В деня на сватбата ни с Щефан дойде при мен и с пресилена усмивка ме целуна по лявата и дясната буза. Тогава ми каза:

— Сега, когато мандалото вече хлопна, мога да ти кажа добре дошла в нашето семейство. Моя скъпа а-а-а… тази… а-а-а… дъще… а-а-а Олга, и въпреки че не си подходящата съпруга за Щефан, мога да го разбера. Имаш удивително много дърва пред колибката. Доколкото мога да видя… — при което впери ококорен поглед в деколтето ми — … са колосално добре подредени, супер качество… мда.

— Не знаех, че си такъв експерт по дървения материал, Фриц — отговорих колебливо. — Между другото, се казвам Оливия, а не Олга.

— Изобщо не мога да помня имена — отговори ми той и ако не ме лъже паметта, оттогава ме наричаше просто „снахо“ или „тази“.

Всъщност донякъде трябва да съм благодарна, че той не сподели мнението си за дървата пред колибката ми в речта си пред присъстващите. Смятам, че и за двама ни щеше да е неловко.

За щастие, оттогава не сме говорили за дърва. И повече никакви комплименти не ми е правил.

— Здравей, Фриц — казах аз.

Разбира се, не очаквах отговор, защото обикновено не отговаряше на поздравите ни. Чак когато седнехме на масата, щеше да благоволи да разговаря с нас и това, ако ме питате, пак беше прекалено рано.

Децата обаче не обръщаха внимание на скованото му изражение.

— Дядо, дядо, ще ни прочетеш ли някоя приказка?

— Дядо, няма ли най-накрая да погледнеш картината, която ти нарисувах?

— Дядо, хайде да правим дийй конче.

— Слизай оттук — изръмжа Фриц. — Не пипай вестника, струва пари, при това не малко.

Катинка ни се усмихваше щастливо.

— Не са ли сладки? Дядо с трите си внучета. Вчера пак четох как научно е доказано, че децата действат като извор на младостта.

— Да бе, особено за майките, които години наред не си доспиват — измърморих аз. — А за останалите лишения да не говорим.

— О-о-о, изобщо не знаеш какво приказваш, Оливия! Всеки път едно и също. Катинка можеше да е много мила, ако не насочваше постоянно разговора към темата за децата изобщо и в частност за нашето бездетие. Хвърлих поглед, изпълнен със зов за помощ, към Щефан, но той в момента беше зает с децата, които междувременно бяха оставили дядо си и се бяха нахвърлили върху вуйчо си.

— Не казвам, че не е уморително да се отгледа дете — каза Катинка. — Но впоследствие усилията ти се възвръщат стократно. На ваше място не бих се лишила от това.

На това място тя направи многозначителна пауза и впери поглед в надписа на гърдите ми „Вече съм на трийсет, моля помогнете ми да пресека улицата!“.

— По-добре побързайте, преди да е станало прекалено късно. Ах, между другото, имаме изненада за вас.

За Катинка всички жени над трийсет, които не се посвещаваха на потомството, бяха подозрителни. Явно нещо с хормоните ни не беше наред. А изтъкваше и социално-обществения аспект на въпроса: децата на Катинка ли трябваше да работят за нашите пенсии? Това тя намираше за крайно несправедливо.

Можех само да си представя каква беше изненадата (неслучайно Щефан й беше измислил прякора „люпилнята“), затова избягах в зимната градина, преди тя да я е споделила.

Винаги закусвахме в зимната градина, независимо дали беше зима, или лято. По-големият брат на Щефан, Оливер, и жена му Евелин вече бяха седнали там заедно с Еберхарт, съпруга на Катинка. Еберхарт беше същинско бедствие. За мен беше голяма загадка какво точно Катинка намираше в него. Докато след всяко раждане тя гладуваше, за да се върне в 38-ми размер, той дебелееше прогресивно след всяко ново дете. Най-впечатляващото беше, че с нарастването на шкембето и гушата му, нарастваше и без това непоклатимото му самочувствие. „Жените трябва да се грижат за фигурата си, а мъжете за жените си“ — обичаше да казва той и пускаше в действие странния си, грачещ смях.

— Вече всички ли се събрахме за неделното потъване на „Титаник“? — казах вместо поздрав, но само Оливер погледна към мен. Другите двама вече се бяха впуснали в първия неделен диспут.

— Здрасти, карфиолчо — каза Оливер.

— Здравей, стари карфиоле — отговорих.

Звучеше малко детински, но така се наричахме, защото и двамата имахме същия проблем с косата. Оливер не изглеждаше така добре както брат си Щефан. Очите му не бяха толкова сини, усмивката му не бе толкова впечатляващо очарователна и косата му не бе така руса като на Щефан. И на всичкото отгоре така се къдреше, по-силно дори от моята, че принуждаваше Оливер да я подстригва къса като четка, за да не изглежда като разцъфтял карфиол, който е прекарал нощта с два пръста в контакта. Беше и прекалено висок, за да може да се доближи до представата за Щефан и Брад Пит. Затова пък жена му Евелин — ето колко несправедливости има по света! — определено беше тип Дженифър Анистън, само дето не можеше да се смее толкова чаровно. По-точно казано силно се съмнявах дали Евелин изобщо можеше да се смее. В най-добрия случай можеше да бъде видяна да се усмихва, при това кисело. Това обаче не разваляше красотата й. Тя беше облечена в нещо шикозно, черно, и със сигурност много скъпо и в този момент правеше гримаса, сякаш изпитваше силен зъбобол. Може би причината беше в Еберхарт, а може би действително я болеше зъб.

Оливер разглеждаше с интерес гърдите ми.

— Какво, наистина ли вече навърши трийсет, карфиолче?

Кимнах смутено.

— И няколко годинки отгоре, ако се съди по избелелите ръбове на тениската — допълни Евелин хапливо.

— Оха — изгрухтя Еберхарт и с развеселено-надменно изражение на лицето впери поглед в избелелите ръбове. При Катинка нямаше такива работи. — Никак не е зле, господин кълвач. Я виж ти, певческото дружество е тук.

Не знаех какво да отговоря на странните празни приказки, които изстреля Еберхарт.

— Никога не съм я обличала, защото е прекалено тясна — отговорих само защото вече не бях сигурна кой точно ми беше подарил тъпата тениска за рождения ден. Може би все пак бяха Еберхарт и Катинка? Исках и да допълня, че не съм напълняла, а както тениската, така и дънките просто никога не са ми ставали. Мога дори със сигурност да твърдя, че това бяха най-зле скроените панталони на земята, които може би нямаше да станат на нито един човек от слънчевата система, дори и на Хайди Клум. Панталоните бяха намалени, цената беше толкова ниска, че дори не си и помислих да ги пробвам. Глупава грешка.

— Всеки може да говори за тебе, каквото си иска, но едно е ясно — смела си — обади се Евелин.

Разгледах я скришом от главата до петите, но беше безполезно, нямаше за какво да се хвана, тя беше просто безупречна. Скъпите дрехи си набавяше много изгодно като закупчик на дамска конфекция в голяма търговска верига, но и без дрехи тя беше истинска наслада за очите. Средна на ръст, стройна, със стигаща до раменете златистокафява коса, която небрежно падаше на меки вълни. Във фигурата й не можеше да се намери нещо, за което да се хване човек. Какво да кажа аз? Имаше дни, в които цялата представлявах един голям проблем. Звучи ли ви познато? Косата ви прилича на гнездо, торбичките под очите са увиснали, а на брадичката ви е избила толкова голяма пъпка, че ви е трудно да се проврете през вратата с нея. Е, точно такива дни за Евелин бяха напълно непознати. Гъсти и извити мигли обрамчваха кафявите й очи, а малките й очила като че ли допълнително подчертаваха красотата им. Дори и луничките стояха на точното място на нослето й, върху което и с лупа не можеше да се намери следа от черна точка. Ръцете й бяха толкова грижливо поддържани, че се принудих веднага да мушна в джобовете си моите градинарски ръчища, преди Евелин да ги е забелязала и да е направила някоя заядлива забележка. Но пък проклетите джинси бяха толкова тесни, че кръвообращението към ръцете ми веднага прекъсна.

За щастие, Евелин реши да не се заяжда повече с облеклото ми, а вместо това да се съсредоточи върху Еберхарт.

— Добре, че дойде — каза тя. — Еберхарт тъкмо ни изнасяше лекция за телевизионната програма през изминалата седмица, въпреки че ние достатъчно ясно му заявихме, че изобщо не ни интересува.

При това тя така постави ударение върху думата „изобщо“, та не остави място за съмнение за нарастващото ниво на агресия у нея. Предположих, че се дължи на предменструален синдром. Или все пак имаше зъбобол.

— Охо — отговори Еберхарт, без ни най-малко да се засегне. — Всичко ясно ли е, или не! Би трябвало да те интересува к’во дават по каналите — който плаща, поръчва музиката. Иначе — финито.

— Гледам само новините и „Приятели“ в четвъртък, докато гладя дрехите — отвърна Евелин раздразнено, а аз все още се опитвах да дешифрирам какво точно искаше да каже Еберхарт. Имах чувството, че говори на някакъв чужд език. — По принцип слушам само радио. Дори само заради това данъкът[1], който плащам, си струва. А когато един ден спрат „Приятели“, просто ще престана да гладя, толкова е просто.

— Охо. Май тука някой се издаде — отвърна Еберхарт подигравателно. — Е, сега се насади в копривата. Значи изключваш телевизора, когато започнат предаванията на мъжа ти?

Оливер работеше в редакцията на новините в малка регионална телевизионна станция. Много често през седмицата го включваха като „нашият кореспондент от мястото на събитието Оливер Гертнер“. Много се гордеех с това, че сме роднини, и почти не изпусках негово предаване. За останалите от семейството обаче професията на Оливер отдавна беше изгубила блясъка си. Те смятаха, че след толкова години прекарани в новинарските емисии, той най-накрая трябваше да бъде там, където наистина ставаше нещо: в Лондон, Ню Йорк или Афганистан. Но Оливер винаги си стоеше в страната и отразяваше събитията, които се случваха възможно най-близко до телевизията. Понякога вятърът разрошваше късо подстриганата му коса, докато казваше нещо от сорта на: „До мен стои ръководещият операцията началник на местната пожарна. Господин Ковалски, колко се очаква да продължат действията по потушаване на пожара?“

— Няма нужда да ги гледам, защото Оливер и без това ми ги разказва до най-малката подробност — отвърна Евелин и това прозвуча така, сякаш определено можеше да си представи нещо по-интересно от това.

— Охо! — възкликна Еберхарт.

Оливер не каза нищо, но дари Евелин с доста мрачен поглед.

Охо! — помислих си и аз, точно като Еберхарт.

— А сега, обещаната изненада! — Катинка влезе, носейки плато с нарязани колбасчета, следвана от Щефан и децата.

Щефан куцаше, Тил се беше вкопчил в левия му крак, Лея беше обгърнала десния, а Ян ситнеше след тях, хленчейки, и викаше: „Не е шестнооо! Ишкам и аз един крак!“

Смехът на Катинка прозвуча като камбанен звън.

— Не са ли сладки? Вуйчото с племенниците и племенничките си!

Еберхарт се намеси в свой стил.

— Без паника на Титаника. Ян, не плачи, можете да се сменяте. Спокойно, малки кончета.

— Най-напред ще се закусва — каза Щефан и се опита да седне.

Лея и Тил неохотно пуснаха двата му крака.

— Липсва само дядо — установи Катинка, докато наместваше Ян в детското му столче. Останалите вече бяхме седнали. — И след това ще споделим с вас нашата голяма изненада.

Щефан, Оливер, Евелин и аз разменихме бързи погледи. Изненадата нямаше да е изненада за никого от нас, или поне нямаше да е голяма. Идиотското, триумфално хилене на Катинка можеше да значи само едно: дете номер четири беше на път. Ако трябва да съм напълно честна, от няколко месеца очаквахме новината, защото това лято Ян тръгна на детска градина, а за Катинка не бяха характерни толкова големи периоди между бременностите.

— Ян, не яж яйцето с черупката, колко пъти да ти казвам. И изчакай, докато всички седнем на масата. Дядо! Дя-дооо! Закуската е готова!

От креслото, намиращо се във вътрешността на къщата, се чу едно ръмжащо:

— Да, да.

Евелин гледаше с удивление платото.

— Я виж ти! Това вече се нарича изненада. Да не би „Алди“[2] да са разнообразили асортимента си?

Катинка поклати глава:

— Не е от „Алди“, а от месарницата. Ян! Салфетките не са за ядене. И изчакай, докато всички седнат на масата.

— От месарницата? — повтори Оливер недоумяващо. — Да не би татко да е болен?

— Не се притеснявай, младежо — каза Фриц, минавайки през вратата, и се отпусна, пъшкайки, на своето място в единия край на масата. Веднага се опънахме като струни. Внимание, капитан на борда. — От време на време пазарувам и на други места, освен в „Алди“. Напоследък е толкова претъпкано. А каква сбирщина ходи да пазарува там, не е за вярване. Човек не знае каква болест може да си лепне. А в месарницата на Зендман винаги е толкова спокойно.

— В месарницата на Зендман ли? — попита Щефан слисано. — Да не би да си решил на стари години да ставаш прахосник?

— Месарят Зендман е зет на доктор Бернер — поясни свекър ми. Доктор Бернер беше един от кандидат покойниците, с които играеше на карти. — Затова там ме обслужват винаги много учтиво, въпреки че пазарувам само от специалните им намаления. Останалите от предния ден нарязани колбаси от всички видове ги пакетират заедно и целият пакет струва по-малко от парче шунка. А какво само има вътре — милански наденички, шварцвалдска шунка, пача, лебервурст — от всичко най-доброто.

Евелин, която тъкмо слагаше парче шунка върху хлебчето си, свали вилицата надолу. Оливер, Щефан и Катинка също се спряха насред движението. Като че ли само на Еберхарт не му пукаше и отхапа лакомо едно хлебче с парче лебервурст отгоре.

— Всичко, което не ме убива, ме прави по-силен. Колбасът си е колбас. Кой ял, ял.

— Тате, тези остатъци не са вчерашни, а са по-скоро от предната седмица — каза Оливер.

А Щефан допълни:

— И не са за хора, а за хора с кучета.

— На вас ще ви донеса мармалад — обърна се Катинка притеснена към децата. — Заради опасността от салмонела… — Но усмивката бързо се върна на лицето й. Точно така, нали имаше още нещо… — А сега чуйте всички. Ние ще си имаме… Лея!

Лея току-що беше разляла чашата си с мляко. Правеше го всяка неделя и Катинка светкавично и обиграно забърса масата. После бързо сипа в чашата ново мляко.

— Глупости — междувременно отвърна Фриц. — За кучетата там продават карантия. Въпреки че и това го смятам за голямо разточителство. Един Господ знае защо в днешно време никой вече не цени вкусните бъбречета.

Преди да тръгнем, не бяхме закусвали, но шунката и хлебчетата някак вече не ме привличаха. Дали пък не видях зелени петна върху деликатесите от Шварцвалд? За всеки случай реших да се придържам само към чашата с кафе. Всъщност и без това от утре исках да започна диета. Не че бях напълняла, но отскоро Щефан започна да ми вика Дундичка, а това изобщо не ми харесваше. Той защитаваше теорията, че телесната маса при жените над трийсет се разпределяше по друг начин, при това не в наша полза.

— Сега, ако обичате малко тишина — зачука Катинка с лъжичката за яйца по чашата си с кафе.

— Ш-ш-шт — помогнах й аз.

Стана ми жал за Катинка, защото все не успяваше да сподели своята изненада.

— Благодаря ти, дъще — каза Фриц в последвалата тишина и се обърна към синовете си. — И така, какво е новото при вас? — попита той, както всяка неделя повеляваше традицията. И това по принцип поставяше неизменно началото на една здрава семейна разправия. Е, човек свиква с всичко.

— При нас с Еби има чудесни новини.

Катинка направи разколебан опит да предотврати семейния скандал, но Фриц я прекъсна грубо.

— Не питах теб, дъще. Ти и без това всеки ден ми разказваш какво ново има.

Това бе така, защото къщата на Катинка и Еберхарт беше само на две преки от тази на свекър ми. А Катинка не пропускаше възможност да си направи разходка заедно с децата до къщата на дядо. При това не го правеше с егоистични помисли, защото докато децата си играеха на двора, тя се заемаше с дрехите за пране на Фриц, макар той винаги да настояваше, че се справя отлично и сам. В действителност, въпреки ежедневното му негодуване, изглежда постоянното присъствие на Катинка не му пречеше, защото много бързо обзаведе двора с люлка и пясъчник за този, тази и онзи. И двете на промоционална цена от местния строителен магазин, защото бяха леко повредени, но и това беше нещо. За мъж, който купуваше кучешки обрезки за себе си и семейството си, който се подстригваше сам и от 1979 караше един и същ мерцедес, това бе жест на невероятна щедрост. Катинка с право изглеждаше обидена.

— Исках братята ти да ми разкажат нещо за мизерното си съществуване. Първо лошите новини, след това добрите — каза Фриц, успокоявайки я и се обърна към Щефан. — Е, как върви оборотът? И как е съборетината?

— Коя съборетина точно имаш предвид? Къщата или градината? — попита Щефан.

— И двете — каза Фриц.

С Щефан купихме къщата и оранжерията преди година и половина и се захванахме с отглеждане на цветя. Трябваше да изтеглим много голям кредит, толкова голям, че не само Фриц смяташе, че банката не е трябвало да го одобрява. Разбира се, той не показа и минимално желание да ни подпомогне с малко средства или да ни услужи с пари, при по-изгодни условия от тези на банката. „Винаги съм смятал, че децата ми трябва сами да изсърбат попарата, която са си надробили“ — опитваше се той да придаде на свидливостта си морално-педагогическа обвивка. „И да не вземете после да кажете, че не съм ви предупредил.“ Тайно подозирах, че само чака да обявим фалит. Но аз все още таях надежда, че ще чака напразно. Старата градина с петте големи стъклени оранжерии се намираше в състояние не много по-завидно от това на къщата. Но пък парцелът беше над четиринайсет хиляди квадратни метра. А почвата беше великолепна, идеална за разсадника, който планирахме да направим. Все някога големите инвестиции щяха да се изплатят, бях сигурна в това. А дотогава просто нямаше да се купуват никакви нови дрехи и скъпи кремове против бръчки. По-скоро бих се сбръчкала, отколкото накрая да се окаже, че свекър ми е имал право.

— Ами — каза Щефан, — забелязва се, че е пролет. Хората купуват огромни количества бегонии и онези цветя от Нова Гвинея, а-а-а как се наричаха… метлички.

Той хвърли поглед към мен, защото много добре знаеше, че не мога да понасям тези две растения. Бях градинар по образование и в единия край на оранжерията отглеждах редки многогодишни растения, чиито семена поръчвах от Англия. Декоративните храсти, розите, чимширите и всички подобни бяха моята голяма страст. А и бях сигурна, че някой ден от тях ще могат да се печелят много пари, стига правилно да се подхванат нещата. Щефан беше на друго мнение. Той записа озеленяване само за да запълни времето, докато чакаше да го приемат икономика. След една година прекъсна, без да бъде завладян от страстта, която те кара да се чувстваш пристрастен към миризмата на земя и свежа зеленина. Страст, заради която маникюрът ти винаги изглежда зле, без значение какви мерки взимаш.

Все пак краткият му гастрол като студент по озеленяване доведе до това, че двамата се запознахме. Две години и половина по-късно, когато той вече се беше дипломирал, се оженихме. Тогава не можех да повярвам, че най-накрая получавам фамилията Гертнер[3]. Не само защото подхождаше на професията ми, а и вече ми беше омръзнало да казвам на всеки, с когото се запознавам, името си буква по буква. Това, че Гертнер се пише с „е“, се разбираше от само себе си. Моминското ми име беше Прзбила и аз подозирах, че дедите ми произлизаха от много бедна на гласни букви област в Полша. Често, когато се представях, ми отговаряха „наздраве“. А когато все пак някой успееше да произнесе моминското ми име правилно, трябваше да трия плюнките му от лицето си. Следващата година щяхме да празнуваме десетата годишнина от сватбата си.

Двамата се допълвахме отлично. Аз имах идеи, а Щефан чувство за реализъм. Той често ми обясняваше, че от икономическа гледна точка с моите мечти трудно биха могли да се изкарат пари и че трябва да се примиря с мисълта, че ще се наложи да внасяме евтини растения от Холандия, които, заедно с нашите, да препродаваме и така да печелим. И действително схемата проработи. През декември за пръв път излязохме от зоната на „червеното“ и се поздравихме с печалба, при това заради продажбата на коледни звезди в саксия, напръскани с отвратителен спрей с брокат. Моля без недоразумения: бяхме на печалба точно евро и деветдесет цента, нито повече, нито по-малко. Това беше значителен успех, като се има предвид, че предните месеци работехме, без да можем да избием дори разходите си, и дълговете ни растяха с кошмарни темпове. Метличките и бегониите сигурно щяха да ни донесат същия успех, като коледните звезди.

— По мое време метличките не идваха от Нова Гвинея — неодобрително поклати глава Фриц и само Еберхарт прие казаното от него като шега. Грачещото му хилене се разнесе в зимната градина. Фриц продължи в типичния си стил: — По мое време порядъчните мъже не изкарваха прехраната си с продажба на цветя. За какво изобщо ти платихме следването?

Този въпрос се задаваше всяка неделя. Скришом хвърлих поглед на всички около масата. Оливер беше застинал със сериозно изражение на лицето, просто защото знаеше, че след малко ще му бъде зададен същия въпрос. Евелин си разглеждаше маникюра, Катинка въздишаше, а Еберхарт се хилеше.

Щефан опита да се държи на положение.

— Тази седмица проведох доста обещаващ разговор с погребална агенция „Зегебрехт“. Може би ще прекратят договора си с „Цветя Мюлер“ и ще започнат да работят с нас. Аранжирането на гробове с цветя е доходоносен бизнес.

— Как ли пък не — каза Еберхарт и заграчи отново.

— Аранжиране на гробове! — изпръхтя Фриц. — С това един порядъчен мъж не може да изхранва семейството си. По всяко време мога да ти уредя работа в старата ми фирма.

— Щефан си има работа — казах аз.

— И ти наричаш това работа? — извика Фриц. — С какво ще плащате за образованието на децата си?

— Ами, ние нямаме деца — позволих си да възразя аз.

Фриц смръщи рунтавите си вежди.

— Точно така — извика той. — И защо нямате? Защото не можете да си го позволите, затова. Това е и причината снаха ми да се облича с дрехи от кошовете за втора употреба.

Искаше ми се да скоча от възмущение и да изкрещя, че дрехите ми съвсем не са от кошовете, а от гардероба ми. Но се възпрях, защото си дадох сметка, че всъщност между кошовете и моя гардероб нямаше голяма разлика.

— Можем да си позволим да имаме деца — излъга Щефан смело. — Но не искаме. Поне засега.

— Точно така — казах аз, просто за да кажа нещо.

Ние бяхме единни в разбирането си, че не сме създадени да бъдем родители и децата не са за нас.

— Охо — каза Еберхарт.

Той можеше да си позволи спокойно да слуша неделния семеен скандал, защото имаше щастието да се ползва с благоразположението на Фриц. Като обучаващ кадри в един голям автомобилен концерн (между другото, същия концерн, в който Фриц до самото си пенсиониране заемаше втория по ранг пост) той не само печелеше много пари, но и намираше време на всеки две-три години да прави по едно дете на жена си. Както всяка неделя и тази си пожелах да имам подръка гумен чук, с който да го заудрям, или бейзболна бухалка, а защо не и пушка заредена със сачми…

— Глупости! — извика Фриц и удари с юмрук по масата, от което чашите с кафе подскочиха. — Това са пълни глупости. Всяка жена иска деца и всеки мъж има нужда от потомство! А вие дори и не планувате да правите деца. И знаете ли защо? Защото сте объркали целия си живот. Каква тъжна гледка! Двама бездетни мъже, които приближават четирийсетте и са затънали в дългове до гуша. Единият ще ми засажда цветя по гробовете, а другият интервюира пожарникари за жълти стотинки. Е, на това вече му се вика лайнян живот.

— Лайнян не трябва да се казва — каза Тил.

— Напълно си прав, Тил — отговори Катинка.

— Дяволски правилно — измърмори Евелин.

— Деца, отидете да се полюшкате — заповяда Фриц раздразнено.

Не искаше никой да му се пречка, докато ругаеше, псуваше и обиждаше, което имаше намерение да прави поне още половин час. След това по традиция щяхме да продължим да пием кафе, щяхме да обсъдим времето и най-накрая щяхме да си тръгнем. И така чак до следващата неделя. Но както казах, човек свиква с всичко. Вече забелязвате, че в това семейство не всичко е наред. Понякога имах чувството, че участвам в долнопробен сериал. Въпреки че не бяхме в Далас, смятам, че по нищо не отстъпвахме на семейство Юинг.

Татаратаааа, татаратаааа — Гертнерови — едно удивително семейство. В главните роли: Фриц Гертнер — старият семеен тиранин, Оливер — по-големият му син, който работи в телевизията и се ожени за близначката на Дженифър Анистън, Щефан — по-малкият му син, който има разсадник за цветя и е женен за жена, приличаща на карфиол. В останалите роли: Катинка — малката, плодовита сестра и нейният мъж, чийто корем изглеждаше така, сякаш в него бяха натъпкани три големи възглавници.

Днес гледайте: неделната закуска. Дали и този път старият Фриц ще се държи отвратително и дали ще бъде намразен още повече от всички? Дали както винаги и този път синовете му ще се оставят да бъдат навиквани? Ще успее ли Катинка най-накрая да сподели парещата си новина? И дали Еберхарт ще успее да напусне масата жив, въпреки че повечето протагонисти вече години наред кроят план за неговото убийство? Бъдете в очакване, защото и днес следва: Гертнерови — едно семейство готово за лудницата!

Лея и Тил скочиха веднага. Не им се искаше да слушат крясъците на дядо си.

Фриц посочи безмълвно към Ян, който все още седеше в детското си столче.

— И този също да се маха — заповяда той.

Еберхарт покорно измъкна Ян от столчето.

— И винаги помни: ако удариш леля ми и аз ще ударя твоята — каза той с предупредителен тон.

Ян кимна покорно и се втурна след другите двама.

С едно доволно „Уф“, Еберхарт потъна отново в креслото. Сега оставаше само с доволство да потърка дебелите си ръчички.

— Докъде бяхме стигнали?

— Ах — каза Фриц, като махна презрително с ръка. — Искам просто да разбера защо съм наказан с такива неудачници за синове. Когато бях на вашите години…

Последва обичайният приспивен монолог за кариерата на Фриц по време на икономическия бум след войната — от малък стажант-счетоводител до шеф на фирма.

— Но ние имаме хубави новини — опита за пореден път Катинка, когато най-накрая Фриц млъкна, за да въздъхне дълбоко. Този път той я остави да довърши. Тя започна, озарена от сияйна, глуповата усмивка: — Нашата къща в най-скоро време ще ни стане тясна, нали Еби?

Най-накрая тя успя да се освободи от голямата си изненада. За малко да въздъхна с облекчение.

— Така си и знаех — каза Фриц, отклонен за малко от монолога си, и потупа Еберхарт по рамото. — Добра работа си свършил, момчето ми.

— Е-е-е, който почива, ръждясва — отговори Еберхарт гордо. — Вярно, че ще ни стане тесничко, но ще си отгледаме детето.

— Може би ще построим нова къща — вметна Катинка, придавайки си важност.

Да, няма да е лошо, помислих си. Най-добре ще е, ако е с шест детски стаи, или осем. Който почива, ръждясва…

— Честито — каза Щефан не особено ентусиазирано.

Но „Люпилнята“ въпреки това сияеше, така както можеше да сияе само една електроцентрала, и ни гледаше очакващо.

— Да, от мене също — добавих аз и се усмихнах насила.

— Също и от мен — каза Оливер.

Евелин обаче не реагира. Вместо „Сърдечни поздравления“, тя каза:

— Тази седмица напуснах работа.

Внезапно всички забравиха за неродения „онзи“ номер четири.

— Какво? — извикаха Катинка, Щефан и Фриц в един глас.

— Ти да видиш! — каза Еберхарт.

— Това пък защо? — не се сдържах аз. — С такова желание ходеше на работа. И изкарваше толкова добри пари.

Впечатляващо много пари. Завидно много пари.

— Не може да бъде — каза Еберхарт.

Получи се много конфузна пауза.

— Работата е много стресираща — подхвана Оливер, за да ни разясни. — Нерегламентирано работно време. Пътувания по панаири, най-често в почивните дни…

— Често по цял ден не ям, само пуша като комин — допълни Евелин. — Много е нездравословно за една жена да гони кариера. Особено ако има намерение да роди дете. Имам предвид, как да забременея, когато прекарвам „плодовитото“ си време на работното си място или на някой панаир в Лондон?

— Абе може, ама не от Оливер — измърмори Щефан под носа си, но изглежда никой, освен мен не го чу.

— И това е вярно — намеси се Катинка. — Въпреки че за мен е достатъчно само да ме погледнат малко по-настойчивичко и вече съм бременна, нали така Еби? И няма значение колко неща имам да върша…

— Да, но… — започнах аз, но замълчах.

Свекър ми се изкашля, но явно и той не знаеше какво да каже.

— Пробваме вече от една година — започна Оливер. — Въпреки че и двамата сме здрави, не се получава. Гинеколожката ни каза, че е от стреса.

— Затова и напуснах — поясни Евелин.

— Да, но — намесих се аз — така завинаги си загубила хубавата си работа във фирмата. Не е ли било възможно да започнеш на някоя по-спокойна позиция? Например на непълен работен ден. Искам да кажа, че така не ти се полага дори и отпуск по майчинство…

Евелин си играеше с табакерата.

— Е, не обичам да правя половинчати неща. Не мога да гледам как някой друг върши моята работа. Не, това не е за мене. Но когато детето поотрасне малко, отново ще започна работа, много ясно.

— Това не може да е истина! — Фриц най-накрая възвърна говора си. — Кажи ми как, по дяволите, ще се грижиш за жена и дете с твоята жалка заплата, Оливер? И как, за Бога, ще си плащате месечните вноски за луксозното возило и за префърцуненото шики-мики-пентхаус-жилище[4]?

— Не те разбирам, татко. През цялото време хленчиш, че все още нямаме деца, и сега, когато се опитваме да направим нещо по въпроса, ти пак си недоволен?

Лицето на Фриц стана тъмночервено от ярост.

— Винаги съм казвал, че тези ваши излишни инвестиции в лукс някой ден ще ви счупят главата. Човек не може да си позволи да има деца, когато е затънал до гуша в дългове! Предупреждавах ви!

Да, да, така беше.

— А сега изведнъж допълзявате тук, за да ме молите за пари! — допълни яростно той.

В зимната градина се чу възмутено колективно поемане на въздух. Е, това минаваше вече всякакви граници. Сякаш някой някога би се осмелил да го помоли за пари!!! Или изобщо за каквото и да било. Него, човекът, който имаше навика да подарява на децата си чорапи за рождените им дни. За по-евтино купуваше опаковка от по три чифта и след това я разпределяше по един чифт за синовете и за зетя. А за Коледа поднасяше на всеки по часовник, от тези, които му подаряваха на бензиностанцията за натрупани трийсет бонус точки.

Оливер изглеждаше така, сякаш всеки момент ще избухне в сълзи. Но тогава изведнъж проговори с много хладен тон:

— Не се притеснявай, ще се оправим и сами.

Само че въпросът беше как? Пентхаус-апартаментът, който миналата година си купиха с Евелин в града, излезе също толкова скъпо, колкото и нашата градина. Същите пари, както за нашите четиринайсет хиляди квадратни метра, само че за сто и четирийсет. Според мен ние бяхме направили по-добрата инвестиция. Но Фриц смяташе, че и двете са еднакво малоумни.

— В изчисленията, мой скъпи синко, винаги си бил пълен некадърник — каза той и впери в Оливер пронизващ поглед. — Ако женичката ти престане и занапред да изкарва мангизи, много скоро ще ви вземат имуществото. Това ти е ясно, нали?

— Каквото и да прави човек, не може да ти угоди — опита се да отговори Оливер, но Фриц продължаваше да нарежда.

— Ти смяташ, че аз трябва да стоя и да гледам как съсипвате живота си? Как просто отивате по дяволите? Устата ми пресъхна да говоря, но никой не ме слуша. Оставих ви да правите грешки, Бог ми е свидетел, защото сте зрели хора. Оставих нещастието ви да ви отваря очите. Наблюдавах внимателно всяка ваша грешна стъпка, но сега вече казвам „край“. Вземам нещата в свои ръце.

След този изблик последва тишина, изпълнена с изумление. Понадигнах се. Такъв обрат традиционната семейна разправия още не беше вземала.

— Какво пък трябва да означава това? — най-накрая попита Оливер.

— Това значи, че веселбата свърши — каза Фриц, от което нещата не ни станаха много по-ясни.

— И какво точно искаш да кажеш? — попита Щефан.

Страх и надежда се преплитаха в гласа му.

Фриц се изкашля.

— Всичките тези години не ви давах пари, защото знаех, че с тях ще натворите само глупости. И защото съм на мнение, че истинските мъже трябва да се оправят сами. Но сега мисля, че при определени условия съм готов да променя мнението си. Приемам, че всички вие бихте имали нужда от парите ми. Нали?

На всички ни секна дъхът. Ефектът би бил същият, ако Фриц беше хвърлил граната на масата. Оливер и Щефан си размениха нервни погледи. Евелин и аз също. Какво пък беше това, подвеждащ въпрос? Изобщо това въпрос ли беше?

Само Еберхарт, както винаги, знаеше верния отговор.

— Охо — каза той. — За себе си мога да кажа, че парите никога не стигат.

Фриц изсумтя. След това решително се изправи:

— Момчета, последвайте ме. Искам да обсъдя нещо с вас.

Щефан и Оливер отново размениха нервни погледи, но свекър ми вече беше стигнал до вратата.

— Хайде, идвайте, важно е. Не, не, Еберхарт, ти остани тук.

Еберхарт, обиден и леко притеснен, пльосна дебелия си задник обратно в креслото. Щефан и Оливер последваха свекър ми от зимната градина в светата обител — работния му кабинет.

Фриц енергично затвори вратата зад себе си.

[1] Данък радио и телевизия, с който се финансират държавните медии. — Б.р. ↑

[2] Верига магазини, продаващи на много по-ниски цени. — Б.р. ↑

[3] Градинар (нем.). — Б.р. ↑

[4] Пентхаус — много скъп апартамент на последен етаж с прекрасна гледка. — Б.р. ↑

Глава 3

Катинка, Еберхарт, Евелин и аз останахме в зимната градина озадачени и смутени.

— Животът е тежък, но несправедлив — каза Еберхарт подсмърчайки.

— За какво изобщо става въпрос? — осведомих се аз.

— За пари, разбира се — рече Катинка.

— Така ли? — възкликна Евелин. — Той никога няма да си развърже кесията, не и той.

И аз бях на абсолютно същото мнение.

— Няма невъзможни неща — Тойота[1] — подхвърли Еберхарт.

Мисълта за това беше примамлива. А пък и знаеше ли човек как ще се завъртят нещата?

— Моята особа също трябваше да присъства — каза Еберхарт. — Нямаше да му коства кой знае какво.

— Така е — потвърди Катинка и хвърли скришен поглед към кабинета, прехапала долната си устна. — Ако някой изобщо трябваше да е там, то това си ти. В края на краищата ти си единственият тук, който знае да борави с пари. При нас парите няма да потънат в дълбока бездънна каца, а ще бъдат използвани разумно и ползотворно. — При мисълта за шестте или по-скоро осемте детски стаи, лицето й отново засия. — Как само се зарадва татко! Мисля, че не трябва да се притесняваме, че ще бъдем пренебрегнати, Еби. В края на краищата той не ни е сърдит. Може би иска само да налее малко акъл в главите на момчетата — допълни Катинка.

— Хм, хм — изсумтя Еберхарт. — Службата си е служба, ракията ракия.

— Какво? — попитах аз.

— Понякога наистина се питам как изобщо си успял да направиш кариера, Еберхарт — каза Евелин.

— Преди успеха е потта — отвърна Еберхарт.

— Пот е точната дума — отговори Евелин. — Кажи, Еберхарт, какво мислиш за дезодорантите? Спокойно можеш да ги използваш.

— Той използва дезодорант — намеси се Катинка — Просто действието им не е толкова дълготрайно, защото потните му жлези произвеждат повече пот. Това дори е полезно.

— Да, може да се помирише — рече Евелин.

— Део, ние пътуваме към Лотч — започна да си тананика Еберхарт. — Май днес някой е неразположен… Днес наистина си доста изнервена, скъпа снахичке.

Евелин сви юмрука си около дръжката на ножа и очите й заблестяха заплашително.

— Вижте, хайде да сменим темата — предложи Катинка.

Аз й се усмихнах благодарно.

Евелин остави ножа, запали цигара и си дръпна дълбоко. Катинка я погледна с укор, но беше неписан закон, че в зимната градина, за разлика от останалите помещения в къщата, пушенето е позволено, независимо от това дали точно сега някоя беше бременна.

— Аз намирам цигарения дим за много по-отвратителен от естествената миризма на пот — каза Еберхарт.

О, Господи, как изобщо го издържаше Катинка този мъж?

— Никотинът може да се отрази отрицателно върху плодовитостта — каза строго Катинка. — Това е доказано.

— Тогава не разбирам защо отдавна не си станала страстна пушачка — отвърна злобно Евелин.

Еберхарт се изкашля.

— Гледахте ли предаването в понеделник? — попита той, насочвайки разговора към любимата си тема.

Евелин погледна към мен. Изплезих език. Отново се започваше! Единственото хоби и любим начин за прекарване на свободното време за Катинка и Еберхарт (разбира се, като изключим както вече стана ясно, правенето и отглеждането на деца) беше телевизията. Неговото, а и това на Катинка, любимо предаване беше „Стани богат“. Всяка неделя след традиционния семеен скандал, те разискваха разгорещено всички подробности около доста глупавите, според тях, кандидати.

— Гледахте ли тази седмица? — искаше да разбере Еберхарт. — Този дето не знаеше какво е „реимборсирам“?

Поклатих глава, за съжаление не бях гледала предаването. Иначе сега поне щях да знам какво е „прогресирам“.

Евелин си дръпна от цигарата.

— Вечерно време имам да правя къде-къде по-забавни неща, от това да вися пред телевизора. Не ви ли го казах вече?

— Жалко, беше абсолютно потресаващо. Представяте ли си, думата „реимборсирам“ — превземаше се Еберхарт. — А този тип си нямаше и понятие какво означава.

И Катинка изглеждаше съвсем потресена.

— Горката Германия! — възкликна тя.

Известно време цареше всеобщо мълчание. Погледнах последователно присъстващите и стигнах до заключението, че всички, освен мен знаят значението на думата и задружно скърбят за Германия, защото има хора, които не са чували глупавия термин.

— Е, да… — казах аз, за да вдигна малко настроението. — Все пак не всеки свири на инструмент.

Изведнъж всички ме погледнаха смаяно.

— Моля? — възкликна Катинка остро.

— Беше само шега — измърморих аз.

Катинка не ми повярва.

— Само, моля те, не ми казвай, че и ти не знаеш какво значи.

— Много ясно, че знам — продължих да се шегувам, — та нали вчера цял ден реимборсирах малки бегонии. Къртовски труд, уверявам ви.

Катинка продължи настървено:

— Не, вече сериозно. Кажи какво значи?

— Дай ми четири възможни отговора — отвърнах вече самоиронично.

— Е, това не може да е истина — триумфираше Катинка. — Ти наистина не знаеш.

— Е, и? — отвърнах изморено. — И без това на никого не му дреме.

* * *

Измина повече от половин час, докато Щефан и Оливер излязоха от кабинета. Изучих ги много внимателно с поглед и установих, че не изглеждат като хора, които току-що са уцелили шестица от тотото. Не изглеждаха и като да са уцелили тройка. Колко жалко.

— Искаш ли да тръгваме, Оли? — попита само Щефан.

Веднага станах, преди още Еберхарт и Катинка да разберат, че изобщо нямам представа кой е най-големият остров в Северна Фризия. („Е, хайде де, Оливия, та това е въпрос само за 2000 евро!“)

— Само да кажа чао на баща ти.

— Няма нужда — прекъсна ме Оливер. — Той отиде да си полегне за малко.

— От сега ли? — попита Катинка притеснено. — Но сега е едва единайсет и половина. Да не се разболява?

Щефан изпъшка.

— Не се притеснявай за това, сестричке. Човекът ще доживее сто години — гласът му не звучеше така, сякаш този факт го радва. — Хайде, Оли, да си вървим, имаме доста неща за вършене у дома.

Евелин и Оливер напуснаха къщата заедно с нас. Не изпитвах угризения на съвестта, че оставихме на Еберхарт и Катинка задачата да разтребят масата след нас. И без това ме вбесиха с глупавата си игра на „Стани богат“, ама че умници. Катинка извика след мен нещо от сорта на „Армес Бокум“, сигурно беше името на острова. Еберхарт добави „Шъ съ видим“.

— Какво пък толкова тайно имаше да ви казва Фриц? — попитах веднага, щом си тръгнахме. — Колко кинти мисли да извади?

Излишно е да казвам, че изгарях от любопитство.

Но нито Щефан, нито Оливер ми отговориха.

— Старият май трябва да бъде освидетелстван — изръмжа Щефан, а Оливер измърмори: — Изкуфял стар деспот. Пълно ку-ку.

— Е, няма ли да ни кажете нещо ново, това го знаем — каза Евелин.

— Ще се изръси ли, или не? — попитах.

— И да, и не — каза Щефан, а Оливер допълни:

— Зависи от гледната точка.

Той седна в беемвето си Z4, сребърен металик. Евелин седна на седалката до водача и махна в наша посока за раздяла. Гримасата на лицето й беше в стил „вадене на нерв без упойка“. Махнах й малко злорадо в отговор, бях забелязала, че в колата няма място за детско столче, ако им се родеше бебе, трябваше да продават каляската. Сигурно щеше да им се пръсне сърцето.

— Е, кажи най-накрая — извиках, когато влязохме в раздрънканото ни комби, което, това поне е ясно, никога не би успяло да ни разбие сърцето. — Какво каза Фриц?

Щефан завъртя ядосано ключа на колата и двигателят изрева.

— Че се срамува от нас, че сме пълни неудачници, че изобщо не можем да боравим с пари, че за никого и за нищо нямаме нюх — абе всичко от репертоара му.

— Да, да — отвърнах нетърпеливо. — Това го казва винаги. Но защо този път реши да ви го каже при закрити врати? Намислил е нещо, усещам го.

Щефан замълча за няколко секунди, докато изкарваше колата на заден ход, след което добави:

— Защото е един стар, зъл, обзет от чувството за власт диктатор.

— Е, и това не е нещо ново. Гледай пътя! Но доколкото разбрах, иска да се бръкне, а това вече си е новина. И ако ме питаш: веднага бих приела. И изобщо няма да имам угризения.

— Да не мислиш, че аз ще имам? — изкрещя Щефан и рязко наби спирачката пред светещия червено светофар. — Ако поне веднъж в живота си, на стари години реши да демонстрира щедрост, аз ще бъда последният, който ще се възпротиви. В това можеш да си сигурна. Аз напълно подкрепям идеята, че всеки баща трябва да сподели със синовете си поне част от своето богатство. Но този човек никога през живота си не е дал каквото и да било, без да поиска нещо насреща.

В този момент любопитството ми достигна връхната си точка.

— И какво точно иска в замяна? — попитах, затаила дъх.

В това време въображението ми вече се беше развихрило.

— Повярвай ми, не би искала да знаеш — каза Щефан.

— Разбира се, че искам да знам — извиках.

И още как само исках да знам.

Но Щефан само въздъхна и просто замлъкна, което направо ме подлуди. Чак на следващия светофар (в това време от дъвкане вече почти си бях разкървавила долната устна) той каза:

— Въпросът, който ние с теб трябва да си зададем, в случая е: какво бихме направили за пари? И колко далеч бихме стигнали?

— Зависи от това за колко пари става въпрос — отвърнах. — Между впрочем, вече свети зелено.

Щефан рязко натисна педала на газта и гумите изсвириха по асфалта.

— Достатъчно, за да си платим дълговете, да ремонтираме къщата, а и да си купим някоя и друга нова придобивка — каза той, а гласът му звучеше някак изпълнен с копнеж.

— О-о-о — отвърнах — за толкова пари май бих направила почти всичко.

Щефан ми хвърли труден за разгадаване поглед. Може би беше възмущение? Пренебрежение? Или по-скоро признателност? Не можех да разбера.

— Какво ще рече това — почти всичко? — попита той.

— В момента разсъждаваме напълно теоретично, нали?

Щефан кимна.

— Е, добре — казах разпалено, като човек, който често си е задавал този въпрос. Нека бъдем честни, всъщност, не го ли прави почти всеки? — Може би бих дарила бъбрека си, но при всички положения на човек, който има нужда от него, не просто за удоволствие. Но ръката си например никога не бих дала. Нито пък пръст, сега като се замисля. Не давам никакви части от тялото си, които се виждат. Или, разбира се, такива, без които самата аз не мога. Не бих убила никого, дори и Еберхарт. Дори и ако изключим моралната гледна точка, това би било много рисковано. Имам предвид за какво са ми толкова много пари, като трябва да лежа до живот в затвора? — на това място прекъснах речта си. — Ти би ли убил някого за пари?

— Само ако този някой е баща ми — отговори Щефан.

— Това, разбира се, би разрешило много проблеми — вметнах аз. — Всъщност, сега като се замисля, май абсолютно всички.

— Пошегувах се, Оливия! — изсъска ми Щефан.

Настроението му винаги се разваляше, когато не се смеех на шегите му.

— И аз се пошегувах — отвърнах аз. — Знаеш много добре, че всъщност много харесвам баща ти. Е-е-е почти винаги. — Когато лъжех, ми личеше, затова допълних след кратка пауза: — Е-е-е поне не го намирам за толкова ужасен, че да го убия.

— Но иначе би направила всичко, само и само да докопаш парите му? — прониза ме той с остър поглед.

— Защо пък аз? Нали той с теб разговаря…

— Да, но кой каза, че там в кабинета не сме си говорили и за теб?

За мен? Много ясно, че първото нещо, което изплува в съзнанието ми, беше това, което Фриц каза за гърдите ми тогава, на сватбата ни, след като беше изпил безкрайно много шампанско. За превъзходните дърва пред колибката ми и така нататък.

Почувствах как челюстта ми увисна надолу.

— Какво? Да не искаш да кажеш, че е нещо като във филма „Неприлично предложение“? — за стотна от секундата си представих тази ситуация, но след това бързо поклатих глава. — Не, не, забрави, все пак Фриц не е Робърт Редфорд.

— Е, и ти не си Деми Мур, Дундичке — каза Щефан и също поклати глава. — Но все пак ти благодаря, че ми даде да разбера, че би си помислила, ако е Робърт Редфорд.

Колата нервно изкриволичи.

— Тц, сякаш баща ми би поискал нещо подобно от теб! Не смятам, че някога изобщо е имал нещо подобно на сексуален живот. Наистина, фантазията ти е доста развинтена. Би било добре, ако въпросът беше толкова елементарен.

Обидих се.

— Искаш да кажеш, че не съм негов тип? Но нали каза, че…

— Просто забрави. Баща ми е една стара торба с кокали. А и аз нямам никакво намерение да го оставя да разиграва мен и жена ми като марионетки. Дори и за един милион евро.

— Един милион евро?! — извиках. — През цялото време сме говорили за един милион евро? Кажи най-сетне какво толкова иска срещу такава сума.

— Забрави — повтори Щефан и зави по алеята към нашата градина.

Всеки момент щях да експлодирам от любопитство. Искаше ми се да изкопча истината от Щефан, но го познавах добре и опитът ми подсказваше, че нищо няма да излезе. Колкото повече настоявах и любопитствах, толкова по-тайнствен щеше да става само за да ме дразни. В момента беше ядосан на баща си и щеше да си го изкара на мен, това вече ми беше познато.

Ако исках някога да разбера какво точно е поискал Фриц, трябваше да приложа един стар и добре изпитан трик.

— Прав си — отговорих възможно най-любезно. — Наистина трябва да го забравим. Не ми пука какво е предложил Фриц или какви условия е поставил. В края на краищата ние не се продаваме за пари, нали?

— Точно така — каза Щефан, но, разбира се, не звучеше особено убедително.

[1] Рекламен слоган на „Тойота“ в Германия. — Б.р. ↑

Глава 4

— Всеки си носи кръста — обичаше да казва приемната ми майка.

В случая моят кръст от понеделник до петък до обяд се казваше Петра Шмидке. Тя беше на трийсет и две години и по природа голяма интригантка.

— Мили Боже, какви торбички само имаш под очите? Големи са колкото джобове — ми каза тя днес вместо поздрав.

Петра работеше в разсадника само до обяд, но фактът, че е моя подчинена, а аз нейна шефка ни най-малко не я възпираше да ме обижда. Явно не притежавах достатъчно качества на ръководител, за да мога да й попреча да го прави. Или по-точно казано, не проявявах дори достатъчно смелост, за да обърна внимание на крайно неподходящия тон, с който разговаряше с мен. Още от самото начало нахално започна да ми говори на ти, без каквито и да е обяснения. В същото време обаче към Щефан беше прекалено учтива, като му говореше на вие. Все пак и аз успях да й заговоря на ти. И така се стигна до там, че когато клиенти ни чуеха да си говорим, си мислеха, че сме стари приятелки, които имат навика да разговарят малко по-грубо помежду си.

„О, я си затваряй устата, препечено на солариум порче“ — искаше ми се да й изкрещя, но вместо това просто измърморих под носа си нещо от сорта на „пролетна алергия“ и „спах лошо“, което си беше истина. Беше цяло чудо, че изобщо успях да мигна за малко. Проявих огромен самоконтрол, за да не заговоря Щефан за Фриц и неговото — без съмнение — неморално предложение, а вечерта в леглото не можех да мисля за нищо друго. Фриц наистина ли ни беше предложил един милион евро и какво точно искаше в замяна? Колкото повече мислех за това, толкова повече започвах да се съмнявам дали бих дарила доброволно бъбрека си. Ами ако другият в един момент откажеше да функционира?

Но един милион си бяха голяма сума пари. Много пари, които можеха да разрешат доста проблеми. Стига, разбира се, човек да ги има.

Сутринта Щефан стана преди мен и отиде до борсата. Преди девет и половина нямаше да се върне. Когато се прибереше обаче, щях да изкопча истината от него.

Кихнах три пъти един след друг.

— Изглеждаш наистина отвратително — отбеляза Петра, а на лицето й заигра злорада усмивка.

„Ти също“ с удоволствие бих й отвърнала, но за съжаление това си беше въпрос на вкус. Много хора, предимно мъже, имаха афинитет към малки, чипи, вирнати в небесата носленца, небесносини очички с малко разстояние между тях и глезени момичешки гласчета.

— Тези личица на порчета, много често отключват у мъжете най-естествените им инстинкти — обичаше да казва приятелката ми Елизабет. — От една страна, искат да защитят милото животинче, а от друга страна, на всяка цена да го изчукат.

Елизабет нямаше как да не знае, защото непосредствено преди сватбата мъжът, за когото за малко да се омъжи, се впусна в авантюра с една практикантка с личице на порче. За щастие тя успя да разбере точно навреме и пред олтара каза „не“. (Между другото, това беше най-хубавата сватба, на която някога съм била. Само да бяхте видели лицето на младоженеца!)

Последвалата връзка на Елизабет с един луд по сърфирането чиновник също претърпя провал заради чипоносо малко порче. Сега вече за Елизабет можеше да се каже, че е гърмян заек. В момента беше самотна майка на четиригодишно момченце и сама се бе провъзгласила за експерт по въпросите на порчетата. В момента, в който видя Петра, веднага ме посъветва да я изхвърля.

— Най-малкото защото се държи наистина ужасно с теб — каза тя.

— Тя с всички жени се държи ужасно — отговорих аз, което си беше самата истина.

— Изхвърли я веднага! — повтори просто Елизабет. — Жени като тази имат едно-единствено хоби — да отнемат мъжете на другите жени. И го правят само за да задоволят егото си.

Тук вече си помислих, че преувеличава. Беше много вероятно Петра да проявява интерес към Щефан, но със сигурност мога да твърдя, че не беше негов тип. Той харесваше елегантните, възпитани и пълни с пари жени — с една дума пълната противоположност на това, което представляваше Петра.

И на това, което представлявах аз.

Освен това, не можеше да е вярно, че освен свалянето на чуждите съпрузи Петра няма други хобита. Тя си имаше къща, мъж и две дечица. А освен това май прекарваше доста време в солариума. На всичкото отгоре в свободното си време много обичаше да чисти.

Без да ме попита за мнението ми, Щефан беше назначил Петра, като я предпочете пред другите кандидатки само защото, според собствените й думи, видеше ли някъде прах, тя не можеше да не го избърше.

— Когато няма клиенти, ще чисти магазина — опита да оправдае решението си Щефан. — Така ще спестим разходи за чистачка.

И действително, откакто Петра работеше при нас, магазинът блестеше от чистота. На плота не можеше да бъде забелязан дори един отпечатък от пръст. Е, затова пък миришеше малко силничко на антибактериалния спрей за почистване, който тя използваше.

Не бях напълно съгласна с избора на Щефан. Вярно е, че имахме нужда от продавач, но все си мислех, че трябва да е някой, който разбира от цветя и е готов по всяко време да си поизцапа ръцете.

— Но нали за тази работа си имаме господин Кабулке — убеждаваше ме Щефан, имайки предвид здравия пенсионер, който идваше всеки ден да ни помага, без да пести усилия. — Най-важното е, че Петра е добра в продажбите. Тя е много чаровна и се държи много мило с клиентите. Не можеш да го отречеш.

— Но само с мъжете — уточних аз.

Петра можеше да пробута абсолютно всичко на мъжете. Силно подозирах, че много от тях не идват заради бегониите, а заради нея. Носеше дългата си, руса коса сплетена на закачливи плитчици и съвсем умишлено шепнеше с пискливото си детско гласче. Контрастиращо напълно с тъмнорозовия й гланц за устни, който ги правеше да изглеждат постоянно влажни, а деколтето й беше по-дълбоко и от Гран Каньон. За да бъде пълен образът на палавата ученичка, тя носеше много тесни дрехи, по всяка вероятност от щанда за тийнейджърки, което допълнително показваше колко секси и комфортно се чувства тя в собственото си тяло. Трябва да призная, че до талията й, която можеше да се обхване с две ръце, фигурата й беше безупречна. Имаше малки стегнати гърди, коремчето й беше завидно плоско, въпреки двете бременности. Но защо се опитваше да подчертае и останалите части на тялото си с прекалено тесни дънки и минижупи, за мене беше напълно необяснимо, защото задникът й беше равен като Холандия и почти толкова широк, а краката й, както самата тя обичаше да казва, бяха наистина „дяволски дълги и слаби“, но и точно толкова дяволски криви. Когато Петра събереше краката си, между тях спокойно можеше да мине кално прасе.

Но както вече е известно, човек не трябва да се присмива на някого за О-образните му крака, когато самият той има Х-образни като мен.

— Знам, че изглеждам ужасно — отвърнах мрачно и кихнах отново. — Трябва да засадим четиринайсет сандъчета за балкони, защото до обяд ще дойдат да ги вземат.

— Ако бях на твое място, щях да свърша тази работа навън — беше от ясно по-ясно, че Петра нямаше да вземе участие в тази дейност. — Така ще хванеш поне малко тен. На твое място бих отделила някоя и друга стотинка за солариум. Знаеш ли, че като хване загар, целулитът не изглежда толкова отблъскващо.

— Ако някой ден натрупам целулит, може би ще се сетя за съвета ти — отвърнах може би по-остро, отколкото възнамерявах. Никога не съм била дебела, просто имах големи гърди. Защо, по дяволите, никой не правеше разлика между двете? На свой ред я захапах: — Може би дотогава ще измислят солариуми, от които човек да не получава бръчки и рак на кожата.

За щастие, точно в този момент влезе първият за деня клиент. Докато Петра му пробутваше цяла гама от леко увехнали, розови бегонии, аз се отдалечих три оранжерии по-надолу, за да засадя четиринайсетте сандъчета за балкони. Това вече беше работа, на която можех да се посветя напълно всеотдайно, защото имах пълна свобода при подреждането им. През времето, когато не говорех на цветята, си подсвирквах весело. Да, да, знам много добре какво ще кажете, но трябва да знаете, че има цял куп сериозни научни изследвания, които доказват, че цветята, на които се говори нежно, растат много по-добре от останалите. Смятам, че няма нищо лошо в това да им правя комплименти и да ги информирам какво точно имам намерение да правя с тях. Докато цветята не почнеха да ми отговарят, щях да бъда уверена в здравето на психиката си, нещо, в което Щефан не беше много сигурен. Той казваше, че е съвсем откачено да се говори с растения. Е, в такъв случай, той е много по-откачен от мене, защото не говореше само с колата си („Хайде, запали, глупава, стара бракма такава“), но и със синините по тялото си. Например миналата седмица в банята го чух да казва на една синина върху прасеца си:

— Ти пък откъде се взе? Изобщо не мога да се сетя да съм се удрял някъде. Мислиш ли, че трябва да те водя на чичко доктор.

На това можех само чистосърдечно да се изсмея. Ако за всяка синина тичах веднага при доктора, нямаше да ми остане време за нищо друго. Щефан обаче беше на мнение, че в моя случай било съвсем различно, защото никога не гледам къде ходя и вечно се блъскам в нещо. Неговата синина обаче се била появила, без да се е блъснал някъде и точно това било притеснителното. Щефан бе опипал гушата си, която от известно време чувствал сякаш нещо го стяга, обясни ми той с гробовен глас, нещо не било наред и вероятно имал някакъв проблем с жлезите. А просто така възникналата от нищото синина била сигурен знак за грешна функция на организма му. Или казано накратко — началото на края. За голямо щастие обаче докторът, при когото отиде още на следващата сутрин, каза, че само едно нещо в организма му не функционира както трябва, и това е паметта, защото не може да си спомни как и къде си е ударил крака. Но вместо да се зарадва бурно, че пак е прескочил трапа, Щефан потъна в още по-мрачни мисли. Беше решил, че може би има алцхаймер. Е, кажете ми сега, кой от двама ни е по-откачен, той или аз?

Сандъчетата станаха великолепни и клиентите, които пристигнаха в късния предобед, не пестяха похвалите си. През това време Петра продаваше бегониите като топъл хляб, а Щефан, който влезе, за да зареди допълнително стока, триумфиращо ми се усмихна.

— Виждаш ли, Дундичке? Нещата си идват на мястото. Ние даваме на клиентите си това, което те искат. А те искат просто бегонии — той ме целуна сърдечно, но някак разсеяно и изчезна в кабинета си.

— Е, тогава си пожелавам други клиенти — казах омърлушено след него.

Съвсем ясно беше, че ме отбягва, само и само да не ми разкаже за Фриц и парите му. В същото време обаче бях абсолютно сигурна, че не можеше да мисли за нищо друго и изгаряше от желание да ми изпее цялата история. Започвах да се замислям дали да не се обадя на моята приятелка Елизабет и да я помоля за съвет. Но пък нямаше нищо конкретно, за което да я питам. От друга страна, от сега бях сигурна какво точно щеше да ме посъветва тя. За нея парите не бяха толкова важни. Обаче тя нямаше дългове като моите. А и новопостроеното жилище, което споделяше с приятелка — между другото също самотна майка, не се нуждаеше от ремонт. Не, не, страхувах се, че Елизабет щеше да се откаже от един милион, особено ако можеше да има до себе си мъж като Щефан.

В дванайсет и петнайсет Петра преметна през рамо дръжките на дамската си чанта. Тя получи разрешението ни да свърши по-рано работа, за да може навреме да вземе децата си от детската градина. Децата й се казваха Тимо и Нико и също приличаха на малки порчета. При децата обаче намирах тази прилика за много приятна. Когато бяха болни или детската градина беше затворена, Петра ги водеше тук. Трябваше постоянно да седят в кабинета и да гледат касети с Том и Джери. Първоначално се опитах да ги включа в градинската работа (в жилите ми, между другото, тече мисионерска кръв): да поливат цветята, да ги пресаждат, да носят семената за посев… изобщо всичко, което им доставяше удоволствие. Те бяха удивително мили деца, вероятно се бяха метнали на баща си. Но Петра не искаше те да се цапат.

— Само това ми липсваше, децата ми да приличат на попови прасета — отсече тя.

А гледането на Том и Джери беше едно доста по-хигиенично занимание.

— Господин Ге-е-ертнер — каза тя превзето, като провря главата и циците си през вратата на кабинета на Щефан, — аз съм гото-о-ова за днес. Бай-бай.

— Бай-бай и много благодаря — също толкова превзето й отговори Щефан.

Направих гримаса — „бай-бай“ — ама че лиготия.

— Ще тръгвам — обърна се Петра към мен, но без следа от превземки. — Ужас, погледни си само ноктите. Толкова са…

— Мръъъсни — допълних аз превзето и погледнах ръцете си с престорена изненада. — Я, как ли са се изцапали ръцете ми?

— Можеш да работиш с ръкавици, като всеки нормален човек — намуси чипия си нос Петра. — Ще се видим в сряда.

Махнах й с калната си лапа за довиждане.

— Поздрави децата и мъжа си.

Последния не го познавах, но страшно му съчувствах.

— Ох! — Петра се сблъска с някого на вратата.

Тъй като беше жена, не си направи труда да се извини.

— В обедна почивка сме — каза Петра нелюбезно.

— Това не е причина да блъскате в ребрата ми евтината си имитация на чанта „Гучи“ — отвърна жената.

Това беше етърва ми Евелин — както винаги облечена елегантно, но в същото време небрежно. Пред вратата беше паркирано сребристото лъскаво беемве с вдигнат гюрук.

— Това не е чанта на „Гучи“ — заяде се Петра.

Евелин се мушна покрай нея.

— Мисля, че точно това казах — евтина имитация, точно както и парфюмът ви — каза тя.

— Между другото, парфюмът е оригинален — изръмжа Петра, като затръшна гневно вратата след себе си, сякаш иска да каже „дадох й да се разбере на тази“.

— Е, значи мирише като евтин парфюм — каза Евелин вече на мене.

— Това е от препарата за дезинфекция — обясних аз.

Евелин гледаше през витрината как Петра поклащаше задника си, докато прекосяваше паркинга.

— От кога тази кривокрака чапла работи тук?

— От два месеца — отговорих й аз. — А ти какво правиш тук? Да не би да искаш да си купиш цветя?

Тузарското жилище на Оливер и Евелин имаше огромна тераса, която беше абсолютно гола, като изключим плетените столове с чадър и сандъка с чимшир — подарък от мен по случай нанасянето им.

— Не — каза Евелин и грациозно седна върху плота. — Нали знаеш, че не ме бива много с растения и домашни любимци. Исках да поговорим по онзи въпрос.

— Кой въпрос?

— Въпросът за един милион евро — подхвърли Евелин.

— А-а-а по този въпрос ли? — отвърнах аз.

И на мене много ми се искаше, още повече че не знаех нищо.

Евелин прекара ръка през перфектно стоящата й прическа.

— Оливер смята, че не трябва да го правим. Но пък не може да решава само той, нали така?

— Ами, един милион евро са си много пари — отговорих предпазливо. Все пак това го знаех. — Но Щефан също смята, че и дума не може да става.

— А ти какво мислиш?

— Ами всъщност… — започнах аз несигурно.

Голяма тъпотия, че трябваше да налучквам.

— Оливия?

Изучаващият поглед на Евелин ме накара да се изчервя.

— Ами, да ти кажа честно не съм съвсем сигурна какво да мисля. Ти как смяташ?

— Аз пък мисля, че трябва да го направим — каза Евелин. — Толкова лесно по никакъв друг начин не можем да спечелим подобни пари. За един милион евро една жена на нашите години трябва много да се чу… а-а… да се постарае. А пък и сега, когато на практика съм безработна, ще ми дойдат много добре.

— Но това ще е… много неморално! — ловко се измъкнах.

— Неморално? — повтори Евелин. — Е това вече е въпрос на тълкуване. В края на краищата няма да направим нещо незаконно.

— Няма ли? — попитах и незнайно защо почувствах облекчение.

— Разбира се, че няма. Или знаеш някой закон, който да го забранява?

— Ами, хм — започнах неуверено. — Май ще трябва още малко да пореимбурсирам по въпроса…

Е, сега най-накрая й просветна. Никога не е била глупава.

— Щефан не ти е казал нищо, нали?

Поклатих засрамено глава.

— Ах, този страхливец! — отвърна Евелин и се огледа наоколо. — Къде е той сега?

— В кабинета си, не може да ни чуе.

— Сега ме чуй внимателно: Фриц иска да даде на всеки от синовете си по един милион евро, ако за половин година разменят жените си.

— Какво? — извиках аз. Звучеше едновременно много просто и много объркано. И напълно откачено. — И как ще стане това?

— Много просто. Ти ще се преместиш за шест месеца при Оливер в нашето жилище, а аз ще съжителствам с Щефан във вашата съборетина. Това е всичко.

— Да, но… за какво е всичко това? Какво печели Фриц от цялата тази работа?

— Ами просто едно приятно чувство.

— Но това е напълно откачено. Щефан и Оливер са прави, човекът трябва да бъде освидетелстван. Той просто не знае какви ги говори.

— Не, просто е на мнение, че синовете му са се оженили за неподходящи жени.

— И смята, че като се разменим, ще си паснем по-добре?

Брад Пит при Дженифър Анистън, карфиолът при карфиола — разбира се! Защо, по дяволите, целият свят оценяваше хората само по външността им?

Евелин небрежно разклати крака.

— Така изглежда. Той мисли, че ние двете сме виновни, задето синовете му не могат да направят кариера и все още нямат деца.

— Аз нямам никаква вина за това — запротестирах аз. — Освен това, ако не мога да спомогна за кариерата на единия му син, не виждам как бих могла да помогна на другия да се издигне?

— Това няма никакво значение — Евелин направи нетърпелива гримаса. — Тук става въпрос за някаква игричка на власт, с която Фриц иска да докаже, че синовете му все още правят, каквото той каже.

— За един милион евро — казах презрително.

— За един милион евро — потвърди Евелин. — Явно според Фриц си струва. По всяка вероятност става въпрос за някакъв бас.

— Бас, но с кого?

— От къде да знам? — Евелин елегантно кръстоса крака. — Но ако не се съгласим, той ще изгуби. А ние не искаме това, нали? Все пак той е нашият любим свекър.

— Но ако загуби, ще си запази милиона.

— Двата милиона. Всеки от синовете получава по един.

— Още по-зле! Ако наистина става въпрос за някакъв бас, тогава Фриц сигурно ще е дяволски доволен, ако загуби.

Евелин беше на друго мнение.

— О, не. Той изпада в дива ярост дори когато губи на „Не се сърди човече“ от внуците си.

— Да, но изпада в дива ярост и когато в „Алди“ повишат цената на някоя стока с два цента. Изобщо не смея да си помисля какво ще стане, ако трябва да извади два милиона.

— А откъде знаеш на каква сума са се обзаложили? — отвърна Евелин. — Може в края на краищата старият да направи някоя хубава сделка и в двата случая.

Вече започваше да ми се вие свят.

— Пълна глупост — извиках аз. — Кой би участвал в подобно нещо. Никой няма да спечели от това. Смяната на жените няма да донесе на Щефан и Оливер нито деца, нито по-добра кариера. Всичко това няма никакъв смисъл.

— Ама всъщност на нас какво ни пука — отвърна ми Евелин. — Ние определено ще спечелим нещо, нали искаме само парите?

— Само звучи добре — отговорих.

— Погледни чисто прагматично на нещата: половината от сумата ни принадлежи — каза Евелин. — На теб и мен. Петстотин хиляди евро за всяка от нас.

Петстотин хиляди евро. Взирах се в омазаните си с кал обувки. А в главата ми взеха да изникват чудни картини: дълги редици със засадени овощни дръвчета — десетки сортове ябълки и круши, много добре оформени и подрязани чемшири, английски рози, лавандула, различни декоративни храсти и всичко това върху четиринайсет хиляди квадратни метра култивирана и напълно облагородена земя. Виждах и многобройни клиенти, които се разхождаха из ремонтираните и обновени оранжерии. Те спираха и наблюдаваха в захлас засадените и декорирани с много фантазия саксии, слушаха с наслада ромоленето на изкуствените изворчета, украсени с различни камъни, и оставаха очаровани от декоративно оформените обелиски. Виждах и себе си как хвърлям триумфален и многозначителен поглед към Щефан, с който му казвах, че най-накрая ерата на бегониите е приключила.

— И единственото, което трябва да направя, е да се пренеса да живея у вас, а ти да дойдеш тук? — попитах аз и се почувствах като рибка, която току-що е захапала примамлива стръв и в момента, в който я извадеха от водата, започваше да съжалява, че не е устояла на изкушението.

— Точно така — каза Евелин. — Фриц смята, че всичко друго ще си стане от само себе си.

— Кое друго?

— Е, знаеш кое.

— Не знам!

— Хайде стига, не се прави на по-глупава, отколкото си. Фриц иска да се разменим завинаги.

— И какво би спечелил от това?

Евелин сви рамене.

— Нали ти казах: просто иска да изпита удоволствието, че е бил прав. Да изпита чувството, че все още контролира ситуацията. От къде да знам? На нас какво ни пука? Ние просто искаме кинтите, нали?

Кимнах. Да, исках кинтите. Но исках и Щефан, а поради някаква причина смятах, че не е напълно невъзможно през тази половин година той да реши, че Евелин е по-подходяща за него, отколкото съм аз. Затова и добавих изпълнена с надежда:

— Е, щом мъжете ни не искат да участват…

— Искат, искат — каза убедено Евелин. — Дърпат се само от благоприличие, за да покажат, че имат достойнство.

— А какво да кажем тогава за нашето достойнство?

— На тази цена бих го продала с удоволствие — отвърна Евелин. — Освен това, не е чак толкова драматично. В края на краищата сменяме само мъжете си. Не сменяме работата си, не сменяме навиците си на хранене или колите си. Дори дрехите си не сменяме, защото в противен случай щях да го премисля по-обстойно.

— Изобщо нямаше да вляза в твоите — добавих аз и се усмихнах.

— В горнищата ми със сигурност — отвърна Евелин на шегата и се усмихна в отговор. — Е, как ти се вижда, участваш ли?

— Май е много по-добре, отколкото да даря бъбрек — отвърнах.

— Е, тогава се договорихме — каза Евелин и ми подаде ръка.

Стиснах ръката й, пренебрегвайки смело чувството на хваната рибка, което ме обзе.

— Ако Щефан и Оливер наистина решат да участват, съм с вас. Но не съм сигурна дали го искам, защото ако наистина ни обичат, те би трябвало по-скоро да откажат. Нали така?

— Май точно този въпрос е по-добре изобщо да не си го задаваш — отвърна Евелин и слезе от плота точно толкова елегантно, колкото се и беше настанила върху него.

Преглътнах.

— Струва ми се някак рисковано.

— Животът е една игра. Не можеш да удариш голямата печалба, ако не рискуваш да загубиш нещо. Разбира се, че ще участват, малко глупаче!

— Разбира се — отвърнах с тих глас.

Когато вече беше стигнала вратата, изведнъж ми хрумна още нещо.

— Чакай, Евелин.

— Да? — обърна се тя.

— Какво всъщност значи „реимбурсирам“?

— Нямам никаква представа — отвърна тя развеселено.

— А кой е най-големият остров в Северна Фризия? А: Нордерни, В: Ямайка, С: Боркум, D: Фемарн.

На лицето на Евелин се разля една от редките й усмивка.

— Не е Фемарн, защото е в Балтийско море — помогнах аз. — Остават Ямайка, Боркум и Нордерни.

Усмивката й ставаше все по-сияйна.

— Много скоро ще станем богати, без да се налага да отговаряме на такива тъпи въпроси.

Глава 5

Когато влязох, Щефан стоеше пред компютъра с гръб към вратата.

— Ей сега свършвам — каза той, без да се обърне.

— Не бързай, и без това не съм сготвила.

Не умеех да готвя много добре, Щефан също. Затова си бяхме разработили една обедна традиция: просто вземах от фризера два полуфабриката и ги пъхах в микровълновата печка. Вечерно време повтаряхме абсолютно същото. Не беше особено здравословно, но ако човек ядеше между храненията достатъчно зеленчуци, можеше и да доживее до стари години. Разбира се, ако имаше късмет.

Застанах зад Щефан и прокарах пръсти през русата му коса. Когато бяхме насаме, не можех да се въздържа да не го докосвам. Вече почти десет години бяхме женени, а не минаваше и ден, в който да не се учудвах от факта, че този чудно хубав, перфектен и умен мъж избра точно мен — Оливия Прзбила с големите като капак на тоалетна чиния, вечно кални ръце и коси като карфиол. Това беше чудо — моето собствено чудо. Можех ли да поема риска и да го оставя да живее с жена като Евелин в продължение на шест месеца? Нямаше ли така да прозре истината, колко несъвършена съм всъщност?

Щефан изръмжа от удоволствие.

— Е, малка ми Оли-Дундичка — каза той, докато попълваше имейл адреса към писмото, което смяташе да напише до погребална агенция „Зегебрехт“.

— Недей постоянно да го казваш — измърморих аз. — Не съм пълна.

— Добре де, но пък добре звучи — отвърна ми Щефан, докато пръстите му играеха по клавиатурата. Имаше страхотна трипръстова система. — Оли-Дундичке, има ли нещо ново?

— Нищо ново, което вече да не знаеш — казах и се реших на тактиката „от вратата за краката“. — Аз, от своя страна, нямам нищо напротив за известно време да поживея в тузарския пентхаус-апартамент на Оливер.

Ръцете на Щефан се отпуснаха върху клавиатурата. И вместо „Многоуважаеми господин Зегебрехт“ на монитора се изписа „Многоуважаеми 857гмф“.

— Мисля, че дори имат и водно легло — допълних нежно, след като той не помръдна.

— Не е задължително да спиш в едно легло с него — каза Щефан с дрезгав глас. — Това не влиза в уговорката.

— Е, за един милион евро ще се жертвам — отговорих. — Сигурна съм, че и ти няма да оставиш клетата Евелин да спи във ваната ни, нали?

Щефан най-накрая се обърна към мен.

— Оливер ли ти се обади? Старата му свиня.

— Не, не! Евелин ми разказа. Оливер не дава и дума да се изрече, също като теб.

Щефан замълча няколко секунди, след което попита.

— А Евелин какво мисли?

— Тя е полудяла… за парите.

Или поне така се надявах. Защото, ако беше луда и по Щефан, то вече виждах да се задават проблеми. При това доста големи.

— Хм — отрони Щефан. И изведнъж скептичните бръчки по челото му изчезнаха, а лицето му се разведри. Започна да се смее тихичко и ме придърпа в скута си. — Това не е ли пълна лудост от страна на стария? Най-лудото нещо, което е правил през живота си.

— Знаеш ли какво го е накарало да стигне до тази абсурдна идея?

Щефан поклати глава.

— Каза, че тъй като сами никога не бихме променили живота си, той щял да се заеме с това вместо нас.

— Но какво му е толкова лошото на живота ни? — измърморих, гушкайки се в гърдите му.

— Така е — каза Щефан. — Единственото, което му липсва, са един милион евро.

— И всичко ще си остане както преди? — попитах аз.

— Разбира се. С единствената разлика, че ще сме се отървали от проблемите си.

И аз напълно споделях мислите му.

— Но пък има и проучвания за спечелилите от тотото. Нали се сещаш, дали парите могат да те направят щастлив. Не те правят…

— В нашия случай ще ни направят — каза Щефан.

— Мислиш ли, че ще успееш да издържиш известно време с Евелин? — попитах го и разроших косата му. — Шест месеца са си доста време.

— Ако и ти успееш да издържиш брат ми толкова дълго… — Щефан галеше къдриците ми. — Има моменти, в които човек трябва да се жертва.

Мислех си за този милион и какво можеше да се направи с него. Жертвата, която трябваше да направя, не ми се струваше чак толкова голяма. Щях да издържа известно време с добрия стар карфиол. И без това го намирах за уравновесен и симпатичен. А на всичкото отгоре готвеше чудесно. Като се прибави и фактът, че щях да живея в чисто ново жилище, обзаведено изцяло по ексцентричния вкус на Евелин. Половин година без прахоляк и микровълнова.

— Смятам, че ще издържа — казах аз.

А ми се искаше и да добавя: докато се държиш настрана от Евелин. Но, естествено, това се подразбираше от само себе си. Поне се надявах да е така.

Щефан пое дълбоко въздух.

— Ами тогава бих казал… хайде да вземем милиона.

* * *

Мислех си, че на Фриц ще му дойде като гръм от ясно небе, когато чуе, че ще приемем „предложението“. Представях си как ще се отметне и ще започне да се оправдава, че всичко е било просто една шега. Една много мъничка част от моето съзнание (може би точно тази, на която изобщо не й пукаше за парите) дори тайно се надяваше Фриц да се откаже от идеята си.

Но на него дори и окото му не трепна.

— Познавам си аз чедата — каза той.

Пак беше неделя, един ден преди първи май. Дъждът се сипеше на големи капки върху стъкления покрив на зимната градина и създаваше мрачна обстановка. Иначе беше почти като миналия път. Пред нас на масата имаше чиния с нарязани колбаси, от отпадъците на месаря Зендман, децата отново ядяха филии с мармалад, а Катинка както винаги беше облечена в пастелни тонове — този път в светло синьо, което се връзваше с покривката. Еберхарт току-що беше попитал кое животно не се среща в Африка: А) тигър, В) опосум, С) жираф, D) броненосец.

И аз пак не знаех.

Единственото необичайно беше, че Оливер, когото единодушно бяхме избрали за наш говорител, след първата чаша кафе каза:

— Ние премислихме, татко. И решихме да приемем предложението ти.

И докато, както вече споменах, Фриц без всякакви емоции каза: „Познавам си аз чедата“, Катинка и Еберхарт направо подскочиха в плетените си столове.

— Какво предложение? — попита Катинка.

А Еберхарт каза:

— Моята особа също би искала да знае, ако позволявате.

Всички погледнахме към Фриц, защото той трябваше да обясни ситуацията. Все още съвсем мъничко се надявах да последва нещо от сорта на: „Хванахте ли се, глупаци такива? Ха-ха! Първи април! Скрита камера! Разбрахте ли бе, шегичка!“ Но Фриц просто каза:

— Обещах на братята ти да им изплатя предварително една внушителна част от законно полагащото им се наследство. Един милион евро за всеки от тях, ако в продължение на шест месеца изпълняват определени условия.

— Един милион евро! — удиви се Еберхарт. — За тези пари и дупките от сиренето ще изскочат.

— Леле — обади се Тил, все пак той можеше да брои до сто. — Толкова много струваше ферарито на таткото на Тим.

— Е, не чак толкова — казах аз.

— И що за условия са това? — попита малко остро Катинка, която за пръв път откакто я познавам, нито виждаше, нито чуваше децата си.

— Щефан и Оливер ще трябва да си разменят жените за шест месеца — каза Фриц. И въпреки че Катинка изглеждаше така, като че ли от ужас всеки момент ще захапе чашата си, а Еберхарт получи ужасна „охо“-криза (повтори го най-малко четирийсет пъти последователно), Фриц продължи с непоклатимо спокойствие: — Точните подробности на споразумението са описани в договор, който лежи на бюрото ми. Тази, ааа, Евелин ще се премести при Щефан в съборетината му, а тази, ааа, Оливия — при Оливер в града. През деня всяка ще може както обикновено да си върши работата, но след осемнайсет часа никоя не може да влиза в какъвто и да е контакт с истинския си съпруг. Никакви срещи, дори и да сте четиримата. Никакви обаждания. Абсолютно нищо. Ние си запазваме правото, по всяко време да правим разпечатки на телефоните ви, както на стационарните, така и на мобилните. И ако установим, че се опитвате да ни мамите, басът се счита за загубен и вие никога няма да видите милиона.

— Какво ще рече „ние“? — попита Оливер.

— О-о, просто няколко приятели и аз — отвърна Фриц. — Вие ги познавате: лудият Шерер, докторът и добрият стар Хуберт Рюкерт.

— Знаех си аз, че не играете само карти — каза Щефан, а Евелин прошушна много тихо:

— Четирима изкуфели старци с време и пари… нашата частна лотария.

В същото време Еберхарт, загубил ума и дума, продължаваше да издава удивени охкания, а Катинка изглеждаше така, сякаш не й достигаше въздух.

— Значи все пак е бас — казах аз. — Кой с кого се е обзаложил? И защо? Щеше ли да загубиш, ако бяхме отказали да участваме? Колко пари сте заложили? Как е по-добре за теб, да ни платиш двата милиона, или пък напротив, ще се радваш, ако загубиш?

— Това не ви засяга — каза Фриц троснато. — Договорът е в кабинета. Прочетете го на спокойствие и тогава кажете дали сте готови да изпълните всички условия. И имайте предвид, че трябва да сте готови във всеки един момент Шерер да провре любопитния си нос през вратата… ха-ха-ха.

— Ама тези стари задн… господа все пак няма да получат ключове от жилищата ни, нали? — попита възмутено Щефан.

Фриц поклати глава:

— Не, не, ще звънне преди това. Но си запазваме правото да ангажираме частен детектив или да използваме други специални методи за наблюдение — всичко това го има в договора. Този, бъди послушно дете и донеси документите от бюрото ми.

Тил скочи на земята и се изстреля като куршум. За него това беше голяма чест, защото на децата им беше забранено да влизат в кабинета.

През това време родителите му започваха да си връщат нормалния цвят на лицето.

— Охо, охо, охо — каза Еберхарт, останал съвсем без въздух. — Това май е доста силна бира.

Катинка слисано клатеше глава.

— Но това… това е… — започна да заеква тя — Не може да го направите, защото е… неприлично.

— Неприлично много са само парите — вмъкна доволно Евелин.

Тил се върна с няколко листа формат А4 в ръката си. Щефан ги взе и започна да чете. Оливер мина зад него и зачете през рамото му. Много ми се искаше и аз да хвърля по-обстоен поглед на листата, но Катинка беше толкова шокирана, че дори не забеляза как вместо филията си с мармалад Ян започна да яде светлосинята салфетка, която се наложи аз да извадя от устата му.

— Спокойно, дъще, няма да останеш пренебрегната — намеси се Фриц. — И за теб съм помислил.

— В никакъв случай няма да участвам в подобно нещо — отсече Катинка с писклив глас.

— И да искаш няма да можеш — каза Евелин. — Кой би искал да размени с теб мъжа си? За цели шест месеца!

— Нито дори за шест секунди — допълних аз.

Но Катинка изобщо не ни чуваше. Никога не я бях виждала в подобно състояние. Дори когато, както всяка неделя, Лея разля млякото си върху покривката, Катинка изобщо не забеляза.

— Никога не бих разменила моя Еби с когото и да било друг — възмути се тя. — Никога. Това е ненормално.

Мълчаливо попих разлятото мляко от покривката и сипах ново в чашата на Лея.

— Но когато планината не отива при Мохамед… — каза Еберхарт и похотливо ни погледна двете с Евелин. — А службата си е служба, ракията си е ракия. За един милион някои и майчиното си мляко ще изпеят.

— Никога — изкрещя Катинка. — Искам да кажа, че това е една огромна несправедливост: трябва ли да бъда наказана за това, че нямам дългове и мъжът ми умее да борави с пари? Да не би всички да сте се побъркали? Какво да обясня на всичките ни познати? Ще обявят цялото ни семейство за откачено, ако двамата ми братя си разменят жените!

Беше напълно права. Но нали все пак трябваше да предложим нещо на зрителите. В края на краищата бяхме Гертнерови — едно семейство, което може да ви изправи косите. Тази неделя гледайте: смяна на съпругите. Ще последват ли синовете и снахите пъкления план на стария патриарх Фриц? И как ще бъде обезщетена малката и вечно бременна дъщеря затова, че не трябва да размени своя Еберхарт? Бъдете в очакване, за да разберете още какви безумия ви е приготвило това семейство. Затаете дъх, защото следва: Гертнерови — едно абсолютно лудо семейство.

— Сега, ако обичаш, се успокой, дъще — каза Фриц. — Сякаш не искам най-доброто за всичките си деца! Мислех дълго над това и искам да предложа и на теб една замяна.

— Не! Не! Не! — изкрещя Катинка.

Аз на нейно място, бих изчакала да чуя каква замяна ще ми предложи старият Фриц, защото при всички положения щеше да е нещо по-добро от настоящия й съпруг. Но се оказа, че Фриц изобщо нямаше предвид някой мъж. Той искаше да размени нещо съвсем различно:

— Твоята къща за моята безвкусна, марципанова, сватбена торта.

— Какво? — отново извика Катинка.

Беше толкова объркана, че не се и опита да попречи на Лея да изяде яйцето заедно с черупката. Този път и аз не се намесих. Черупките на яйцата не са нездравословни.

Еберхарт се понадигна и се разкудкудяка.

— Моята особа не е толкова тъпа, че да разменя къща за торта.

— Фриц имаше предвид вилата — обясних му аз.

— Коя вила? — попита Еберхарт, който явно трудно схващаше.

— Тази тук — казах и разперих ръце с красноречив жест. И ми се прииска да добавя: „В момента я усмърдяваш със задника си.“

— Тази къща? — повтори Еберхарт и погледна изненадано към Фриц. — Искаш да размениш тази къща за нашата?

Фриц кимна.

— Вашата къщурка и сега ви е прекалено тясна. Децата растат с всеки изминал ден. Тук ще има място за всичките четири, че и за още няколко. Вещото лице я оцени на един милион заради отличното й състояние и новото газово отопление. Много похвали дебелите стени и зимната градина и каза, че целият този ужасен кич — кулички, еркерчета и ангелчета, напоследък страшно се търсел. Сауната и басейнът неимоверно вдигали цената, а градина от две хиляди квадрата с такива стари дървета в днешно време трудно можела да се намери или поне не на такова топ място.

— Охо! — възкликна Еберхарт и облиза тлъстите си устни.

— Ти… ти… но ти обичаш тази къща — каза Катинка с глас, който предвещаваше, че ще се разреве всеки момент. — Навремето с мама я купихте заедно…

— Винаги съм я намирал за ужасна — отвърна Фриц. — Всички тези финтифлюшки, а на всичкото отгоре и розова. Това не е подходящият цвят за мъж! Освен това е прекалено голяма за стар човек като мен. Какво да правя с всички тези стълби, етажи и квадратни метри? Запазих я само защото майка ви би искала някой от вас да живее в нея. И аз смятам, че това трябва да си точно ти. В такава къща трябва да живеят деца. Парапетите са много удобни за пързаляне. Но ако наистина не я харесваш…

Тил и Лея скочиха от местата си и се втурнаха във вътрешността на къщата, може би, за да се попързалят по парапетите. Или може би защото обикновено точно по това време дядо им започваше да крещи по всички.

Ян зашава нетърпеливо в детското си столче и захленчи.

— И аз искам се пълзалям!

Тъй като никой не се трогна от молбата му, аз го освободих от столчето и му казах:

— И помни. Ако удариш леля си, и аз ще ударя моята… или нещо подобно.

Ян кимна и се втурна след останалите.

Междувременно Катинка най-накрая бе осъзнала какво й бяха предложили преди малко и от радост беше започнала да плаче.

— Разбира се, че я харесвам. Обичам тази къща. Това е къщата на моите родители. И е истинска мечта. Всичките ми приятелки винаги са ми завиждали за нея…

Можех да ги разбера. И аз завиждах на приятелките си за барби къщичките им. Какво ли пък оставаше за истинска вила с куличка и ангелчета? Много ясно, че всичките й приятелки са позеленявали от завист. И аз малко позеленях, какви готини купони можеха да се организират край басейна!

Тогава си спомних, че много скоро щях да стана милионер и ще мога и от нашата съборетина да направя една уютна къщичка. Е, може би не точно розова. Да речем, кървавочервена или патешкожълта, а защо не и бяла? И вместо басейн, езерце, в което да се плува. Ами да…

— Ако си сменим къщите, няма нужда да строим — много мъдро констатира Еберхарт. — Това ще ни спести доста усилия и време.

— И пари — допълни Фриц. — А и аз най-накрая ще заживея в подходящо жилище. Колкото и да го отлагах, все някога щеше да се наложи да наема чистачка, а тяхната надница в последно време стана колкото тази на зъболекар. Че и немски не знаят. Тая държава не отива на добре. Вашата малка къщичка ще мога и сам да поддържам чиста. Е, момчета, прочетохте ли всички параграфи буква по буква?

— Да — отвърна Оливер и вдигна поглед от листата. — Но имам няколко въпроса.

— Като например?

— Както вече знаеш, ние с Евелин искаме да имаме дете. Малко трудно ще стане, ако оттук нататък не можем да се виждаме след осемнайсет часа.

— Мили синко — започна Фриц, — нали не се налага да ти разяснявам, че деца могат да се зачеват и през деня?

— През деня работя — отвърна Оливер.

— Има обедни почивки — каза Фриц. — Освен това вие вече толкова сте го отлагали, че едва ли половин година ще има кой знае какво значение. Имате ли още въпроси?

Оливер се обърна ядосан.

— Наистина ли ще подслушвате телефоните ни? — попита Щефан.

— Ако се наложи, да — отговори Фриц.

— А какво е положението с данък наследство? — намеси се Евелин. — Нали не си мислиш, че ще ни изплатиш един милион, без държавата да вземе своето?

— Какво общо пък има държавата с моите милиони? — отговори ядосано Фриц. — Тях съм си ги изкарал с много труд и, вярвайте ми, държавата си е взела своето под формата на данък общ доход!

— Да, но едва ли държиш два милиона евро в брой — каза Евелин, — а банките, колкото и тъпо да ни се струва, са задължени да информират държавата при такива големи трансакции. Така че ще трябва да платим и от милиона няма да остане кой знае колко.

— Това го оставете на мен — каза Фриц. — При всички положения ще получите милиона нето. Има ли още други въпроси?

— Да — каза Евелин, ясно се беше подготвила много добре. — Да речем, че Щефан и Оливия или аз и Оливер решим да се разведем. В такъв случай този милион ще се включи ли в семейната имуществена общност, или си поставил някое капанче за снахите си?

— Не изглежда да има капан — отвърна Оливер доста студено. — Но по-добре сама да прочетеш, в случай че си решила да се развеждаш.

Евелин се зачете в договора, без и мускулче да трепне на лицето й.

— Нали договорът ни забранява да общуваме с мъжете си само вечерно време? — попитах аз и се изчервих.

Еберхарт веднага се закиска неприлично.

— Да, да — каза Фриц. — През нощта и в неделя всякакви контакти са забранени. През останалото време можеш да общуваш с мъжа си, колкото си искаш.

— Е, това е добре — казах аз и се усмихнах окуражително на Щефан.

Не ми се искаше някой от изкуфялата банда на Фриц да изскочи от храстите и да се развика: „Изгубихте баса!“, само защото съм целунала съпруга си.

Щефан ми се усмихна в отговор, и то по начин, от който колената ми веднага омекнаха. Нивото на тестостерона му рязко се бе покачило, откакто бяхме започнали да си правим сметки какво ще правим с милиона.

— Знаеш ли, просто не съм роден, за да бъда беден — ми беше казал вчера Щефан в офиса, докато изчислявахме финансовия баланс за изминалия месец. — Някак си не ми е в кръвта да си броя стотинките.

„На кой ли му е в кръвта?“, помислих си тогава.

— Един милион — толкова много пари човек трудно може да си представи, нали? — бях попитала.

— На мен пък не ми е трудно, ето… — бе казал Щефан, грабна кутийката с листчета за бележки и хвърли във въздуха стотици от тях, които се посипаха по пода. — Просто си представи, че всяка от тях е банкнота от петстотин евро.

Наведох се, за да хвърля и аз няколко от тях във въздуха. Неминуемо в съзнанието ми изплува сцената от филма „Неприлично предложение“, в която Деми Мур и другият главен герой (но не Робърт Редфорд) се бяха любили върху купчина от пари. Нехигиенично, но затова пък много еротично.

И Щефан си мислеше за същото, защото само след секунди върху белите листчета правехме най-хубавия секс в живота ни. А и със сигурност беше по-хигиенично.

В момента си мислех, че може би през следващите шест месеца щяхме напълно да преоткрием сексуалния си живот. Никакъв секс след осемнайсет часа — така се отваряха други неподозирани досега възможности. Изведнъж погледнах на лятото, изпълнена с нови надежди.

— Кога започва всичко? — попитах аз, изпълнена с желание за действие.

Евелин вдигна поглед от договора.

— Бих казала, тръгвай към къщи и си стягай багажа, Оливия. От първи май до първи ноември жилището ми ти принадлежи — каза тя и след тежка въздишка допълни: — А през това време аз ще трябва да се чувствам като у дома си в съборетината ви. И ако това не е несправедливост!

„Аз ще получа по-хубавото жилище, но пък ти получаваш по-хубавия мъж“, помислих си аз. Големият въпрос беше кое от двете има по-голяма стойност.

Глава 6

Набързо си събрах багажа: малко дрешки, книгите, които четях в момента, четка за зъби — повече не ми беше нужно. Пижама или нощница просто нямах, но пък не можех и гола да спя при Оливер. Тениската с надпис „Вече съм на трийсет, моля помогнете ми да пресека улицата!“ можеше да бъде пригодена за спане. Освен това по всяко време можех да вляза в къщата, ако бях забравила нещо, стига, разбира се, да не е след осемнайсет часа.

Щефан беше седнал на ръба на ваната и ме гледаше как си пълня несесера с козметика и дамски принадлежности.

— А къде ще спи Евелин? — попитах аз. — Бихме могли да извадим моя матрак от спалнята и да го сложим в хола.

— Защо, диванът в стаята за гости е доста удобен — отвърна Щефан.

— Да, но целият е на петна от плесен — малко ме беше срам. — Клетата Евелин, сигурно не е виждала подобно нещо през живота си. Ще се почувства като в общежитие за бежанци. Може би съвсем по джентълменски трябва да й предложиш спалнята.

— Да, и да се задуши някоя нощ от постоянно падащата от тавана мазилка — каза Щефан. — Но от мен да мине, може да спи на спалнята.

— Да, но без теб! — срязах го набързо. — При това положение ти отиваш на дивана в гостната. Освен това в никакъв случай не може да продължаваш да спиш гол, чуваш ли? Ще си слагаш слипове и тениска, ясно ли е?

— Дано се сетя — отговори Щефан и се ухили.

Ревността ми явно доста го забавляваше.

— Евелин каза, че вече ми е постлала Lignet Roset канапето в кабинета — казах и завъртях очи. — Представи си само: Lignet Roset канапе в кабинета! Фриц е прав, двамата наистина си пилеят парите за излишен лукс.

— Така е — каза Щефан, а в гласа му се усети неприкрита завист. — Скоро и ние ще можем да си го позволим. Първото, което ще направя, е да сменя бракмата със стилен кабриолет.

— Но на нас ще ни трябва поне едно комби — напомних му аз. — Или още по-добре един голям пикап.

— Та ние ще можем да си позволим и двете: кабриолет и пикап — засмя се Щефан.

— Хората сигурно ще си помислят, че сме спечелили от тотото. Как ще им обясним парите си? — засмях се и аз.

— И аз си мислех по въпроса — каза Щефан. — Просто ще кажа истината на всичките ни приятели: че парите са от баща ми. Колко тежко и… необичайно сме ги изкарали, никой не го интересува.

И без друго нямахме особено много приятели. Поддържахме връзка с няколко състуденти на Щефан и с някои колеги от времето, преди да стартираме собствения си бизнес. Икономисти и техните жени, с които от време на време ходехме да вечеряме заедно. Нямах нищо против, че тези вечери се състояха доста рядко, защото темата на разговор се въртеше предимно около социалния статус, нещо, с което ние двамата не можехме да парадираме. Щефан имаше също така и един стар приятел от училище — Адам, с когото преди играеше веднъж седмично скуош. Но откакто Адам започна да играе голф, вече не се виждаха толкова често. Така че нито Адам, нито задръстените икономисти щяха да забележат, че Щефан вече живее с друга жена. При мен беше още по-лесно, тъй като съм сираче и съм израснала в друга провинция, нямах нито стари съученички, нито семейство, което да се усъмни. И бившите ми колеги от градинарските години, с които от време на време се виждах, също нямаше да забележат. Те изобщо не познаваха Щефан.

Трябваше да осветля само моята приятелка Елизабет. От нея просто нищо не можех да скрия. Преди години се запознахме в един фитнес клуб, който скоро след това санитарните власти затвориха заради лоша хигиена. Благодарни за това, че не сме хванали някоя инфекция или нещо дори по-лошо, ние двете се посветихме на джогинг в парка. Бягането се оказа по-евтино, а в случая и по-безопасно. Освен това да се намирам на чист въздух, ми харесваше много повече. Постепенно установихме, че двете можем да си говорим в продължение на часове, без да изчерпваме темите на разговор. Започнахме да ходим заедно на кино, на по бира, а през седмицата си говорехме по телефона в продължение на часове. От време на време се грижех и за четиригодишния син на Елизабет, Каспар.

Елизабет веднага щеше да разбере, че нещо не е наред. Щеше да ми е невъзможно в продължение на половин година да крия от нея, че след осемнайсет часа живея при друг мъж.

На следващата сутрин, беше първи май, я посетих още в ранни зори. Щефан нямаше нищо напротив, той спеше много дълбоко, защото вчера с бутилка шампанско в леглото, отпразнувахме нашата последна съвместна вечер за следващите шест месеца.

Много мазилка падна от тавана през тази нощ.

Елизабет живееше в разкошна къща, която бяха построили заедно с мъжа, за когото за малко да се омъжи. Знаете вече историята, онзи с порчето. Той беше архитект (всъщност сигурно все още си е архитект, защото доколкото ми е известно, само за Елизабет той беше умрял), а къщата беше фантастична — невероятно съчетание от ефектни, модерни елементи със семпъл и традиционен стил. Тъй като къщата беше построена върху наследствен парцел на Елизабет, след историята с порчето и провалената сватба, тя я обяви за своя собственост и така накара архитекта да изглежда доста глупаво. Можех само да си представя как кърви сърцето му всеки път, когато всяка втора събота и неделя идваше да вземе сина си от къщата, която можеше да бъде и негова. Мисля, че вече горчиво съжаляваше за историята с порчето. На негово място в къщата на Елизабет живееше приятелката й Хана. Тя беше майка на тригодишна дъщеричка, която много добре се разбираше с Каспар. Момиченцето носеше мелодичното име Марсибил („Опитай да го произнесеш, когато си пийнала малко повече!“ — казваше Елизабет, винаги с лек укор в гласа). Какви обстоятелства бяха довели до това Хана също да бъде самотна майка и дали и там не беше замесено някое порче, не знаех. Във всеки случай съвместният живот на двете жени и техните деца винаги ми се е струвал много хармоничен. Макар Елизабет да обичаше да казва, че я е страх от перспективата двете с Хана да се превърнат в две изкуфели, странни, възрастни дами, които на стари години да си сипват една на друга арсен в чая.

Въпреки че беше много рано, Елизабет сипа кайсиев ликьор в кафето ни.

— Празниците трябва да се празнуват както подобава — каза тя весело.

Каспар, заедно с Хана и Марсибил бяха отишли при майка й за уикенда. Тя пък живееше много близо до зоологическата градина. Тъй като слънцето отново се беше показало, бяхме излезли по пуловери в така наречената градина на Елизабет. Първо изпихме кафето, а после преминахме на чист кайсиев ликьор, но едва след като Елизабет разбра за какво съм дошла. Котката й Хумел се беше свила в скута ми. Котките много ме обичат, въпреки или може би точно защото имам алергия към козината им. Но към сълзящи очи и кихане може да се привикне. При това не ми се наложи да прекъсна разказа си нито веднъж.

Както всеки път, когато й бях на гости, аз се огледах наоколо и въздъхнах.

— Наистина е срамота, апчих, колко занемарен е дворът ти.

— Знам, знам — отвърна ми тя. — Но за това нямаме нито време, нито пари, както добре знаеш.

С това стигнахме директно до темата.

— Да, добрите парички — казах аз, кихнах и отпих голяма глътка кафе. — Да приемем, че някой ти предложи един милион. Какво би направила за толкова пари?

— Много неприлични неща — каза Елизабет прямо. — Дори бих преспала с шефа си.

— Елизабет, ти имаш шефка — напомних й аз.

— Знам — отговори тя, — но за толкова пари ще си затворя очите за тази подробност.

В този момент си отдъхнах. Толкова се бях притеснила, че Елизабет може да влезе в ролята на моралист и така да ме накара да се почувствам още по-жалка.

— А би ли, апчих, заменила за толкова пари мъжа си за неговия брат? — попитах аз. — В случай, че имаш — в този момент кихнах три пъти последователно — мъж, а той има брат?

— Със сигурност — отговори Елизабет. — Рано или късно бих разменила всеки мъж за неговия брат, дори и без да се налага някой да ми дава пари.

— Да, но да приемем, че наистина си лудо влюбена в мъжа си — казах аз. — И да приемем, че жената на брат му е точно негов тип. Изглежда като Дженифър Анистън. А и е дипломиран икономист, точно както и той. Няма ли да се замислиш малко, апчих, преди да ги оставиш насаме?

Сега вече Елизабет съвсем се обърка.

— Малко ми е рано за подобни… а-а-а… философски размишления, не мислиш ли? Защо ме гледаш така странно, Оливия? Нещо не е наред ли? Изглеждаш така, сякаш всеки момент ще избухнеш в сълзи.

— Това е от алергията — излъгах аз.

Наистина малко ми оставаше да се разплача.

Елизабет обаче ме познаваше прекалено добре. Тя сложи ръка на рамото ми.

— Е, хайде, изплюй камъчето! — подкани ме любезно.

И тогава й разказах всичко. За Фриц и старите му, откачени приятели, за многото пари и проблемите, които можеха да се решат с тях, за частните детективи и подслушваните телефонни линии. Първоначално Елизабет просто отказа да ми повярва, като постоянно повтаряше, че съм объркала първи май с първи април. Но в един момент започна да осъзнава, че казвам истината. (Оттук нататък вече не сипвахме ликьор в кафето, а се концентрирахме изцяло върху ликьора.)

— Ама, че откачен дъртак! — каза тя, с известна доза възхищение в гласа си. — Колко ли богат трябва да е този човек?

Аз кимнах.

— Винаги е печелил добре, освен това е получил пари в наследство. А и винаги е имал много добър нюх в инвестициите, апчих.

— Мисля, че това е един много оригинален начин, да разпределиш наследството си — каза Елизабет. — Много те моля, изхвърли най-накрая котката от скута си. Постоянното ти кихане не се издържа повече.

Но котката впи здраво нокти в панталона ми. Явно се чувстваше много добре при мен.

— Апчих — кихнах аз.

— Звучи толкова интересно и вълнуващо! — каза Елизабет. — А Оливер е онзи готиният, който всеки път интервюира пожарникари, които до един се казват Ковалски, нали?

— Не интервюира само пожарникари — защитих Оливер. — Той прави репортажи, апчих, за всякакви събития. Просто така се получава, че в нашия район много често стават пожари, а изглежда Ковалски е доста често срещано име сред пожарникарите.

— Явно го харесваш. Тогава какъв е проблемът?

— Проблемът ми не е в Оливер, а в Евелин — отговорих и положих големи усилия да не се разплача. — Тя е толкова умна и начетена, и елегантна, и красива…

— И ти си красива! — каза разпалено Елизабет.

— Не. Аз съм по-скоро като нашия изтърбушен диван — поклатих глава и започнах много описателно да й разказвам за нашия стар и плесенясал диван и за модерното канапе модел на Lignet Roset, което вече ме чакаше в жилището на Евелин.

— И двете приличаме на канапетата си — заподсмърчах аз. — Евелин е шикозен дизайнерски модел, а аз съм вехт, изтърбушен диван, на който никой не иска да спи. Апчих. Кажи ми една причина, поради която Щефан да иска да задържи тази износена, стара мебел?

— Защото те обича — каза енергично Елизабет.

— Мислиш ли?

Това малко ме успокои. Може би съвсем излишно се притеснявах. В края на краищата бяхме женени от десет години, а това сплотява хората. А и сравнението с диваните май не беше съвсем удачно. Все пак аз не бях нито плесенясала, нито пък изтърбушена. Апчих!

Но точно тогава Елизабет добави също толкова енергично:

— А ако все пак той реши да остане с Евелин, за теб остават достатъчно пари. А и брат му! При всички положения аз бих участвала.

И без това вече беше прекалено късно да си променям решението.

„Който се е хванал на хорото, трябва да го играе“, обичаше да казва приемната ми майка.

* * *

И въпреки че през целия ден се държах като лепка, която има постоянна нужда от ласките на Щефан, вечерта настъпи ужасяващо бързо. Точно в седемнайсет часа Оливер и Евелин пристигнаха с двете си коли: с беемвето Z4 и с втората си кола — доста стар, да не кажа античен ситроен, който вдигаше шум като боклукчийски камион, а и габаритите му бяха почти същите. Само като видях багажа на Евелин, и веднага ми стана ясно, защо беемвето не е било достатъчно. Беше помъкнала шест куфара на Самсонайт в комплект с козметично куфарче, една голяма, прилежно завързана ролка, която подозирах, че съдържа спалния й комплект, а също и една настолна лампа. За какво, по дяволите, й беше тя? Никога не съм си представяла, че Евелин е тип „не отивам никъде без настолната си лампа!“

Докато Оливер и Щефан разтоварваха багажа й и го внасяха в къщата, Евелин застана до колата и се вторачи с мрачно изражение на лицето в развалината ни.

— Всеки път като я видя, ми се струва по-грозна, отколкото си я спомням! — каза тя.

— А какво да кажем за вътрешността й? — додадох аз.

Първото нещо, което направих, когато се нанесохме, беше да се опитам да прикрия грубата фасада. За целта засадих диви лози навсякъде около къщата. Хубавото при това пълзящо растение е, че за около година и половина покрива големи площи от вехта сива мазилка и жълтеникави тухлички. Сред слабите страни на лозата е, че през зимата, когато й окапят листата, всичко лъсва наново. За щастие, сега беше май месец и Евелин нямаше толкова поводи да мърмори.

— Само при вида на входната врата се изприщвам цялата — каза тя.

С недоверие огледах безупречната й кожа. Щеше да е нещо невиждано досега по кожата й да има пъпки. Но може би Евелин беше права, сигурно получавах пъпка всеки път, когато се загледах прекалено дълго в нея. Вратата наистина беше отвратителна, комбинация от стъкло с тел и дърво, и всичко това с полъх от седемдесетте. Към това трябва да добавим и много месинг, както и процеп за писма, през който, ако и да не можеше да се провре цял пощальон, то поне със сигурност щеше да го направи една малко по-ловка котка.

— А от тези стъклени тухли получавам стомашно разстройство — продължи безпощадно Евелин. — Дори не съм подозирала, че има и разноцветни такива.

Да, имаше: зелени, кафяви, червени, жълти и сини — така стълбището приличаше малко на църква. При това на една доста грозна църква. Поради някаква странна причина дивата лоза избягваше стъклените тухли и пълзеше покрай тях.

— От друга страна обаче — каза Евелин, — за един милион си струва човек да си затвори очите.

— Точно така — казах аз с облекчение, защото ако Евелин подходеше толкова критично и към интериора на къщата, можеше и да размисли.

За щастие, си беше взела и настолната лампа, може би, за да погледне на обстановката в по-благоприятна светлина.

Когато Щефан и Оливер внесоха и последния багаж в къщата, Евелин взе нещо от предната седалка на беемвето. Нещо, което дяволски ми заприлича на плюшен заек с дълги крака и уши. Да не би да беше и от типа „не отивам никъде без плюшената си играчка“? Но точно когато исках да я попитам защо е притиснала здраво това нещо към гърдите си, като че ли е на три годинки, забелязах, че към къщата се носеше черният мерцедес на свекър ми, който разпръскваше чакъла по пътя си.

— Я виж ти, старите заговорници! — прошепна тихо Оливер, когато и четирите врати на колата се отвориха едновременно.

В този момент всичко ми заприлича малко на сцена от мафиотски филм: от колата слязоха четирима възрастни мъже с черни костюми. Картинката щеше да е пълна, ако носеха черни очила, а кобури издуваха саката им.

Ако положението не беше толкова сериозно, сигурно щях да си умра от смях.

— Решихме да наминем и да погледнем дали всичко е наред — каза Фриц. По всичко личеше, че е в отлично настроение. — Вече познавате моите приятели…

— Гернорд Шерер, банков директор, вече пенсионер — представи се един плешивец с хубав тен, като последователно стисна ръцете на всички ни.

Аз вече го познавах, беше идвал в магазина ни. При нас си поръча да засадим саксиите за балкона му. Дали пък не беше същият банков директор, който навремето беше построил вилата на Фриц?

— Хуберт Рюкерт, бивш директор на гимназия „Йохан Гутенберг“ — представи се дребен и сбръчкан мъж с огромни уши и прегракнал, тих глас като на Кръстника.

Бях чела някъде, че ушите и носовете ни растат в продължение на целия ни живот, значи колкото повече остаряваме, толкова по-големи стават. Следвайки тази логика, този мъж трябваше да е поне на сто и петдесет години. Под гъстите му вежди ме изучаваха щателно изключително остри, сини очи.

Почувствахме се малко неудобно от факта, че пред нас на живо стояха хората, които дърпаха конците в това странно начинание.

Имах чувството, че съм доста изпаднала личност. Какво, по дяволите, правехме?

— А това тук е добрият стар доктор Бернер — представи го Фриц, като посочи един добре сложен и строен доктор. Той също както и свекър ми не беше изгубил косата си и сигурно през годината взимаше участие поне в два маратона.

Доктор Бернер също не пропусна да се здрависа с всички ни.

— Дори и не предполагах, че ще се съгласите да участвате във всичко това — каза той. — Бях напълно сигурен, че ще покажете среден пръст на Фриц и ще го посъветвате къде да завре парите си…

— Е, всеки може да сбърка! — отговори Щефан, с леко агресивна нотка в гласа си.

Шерер и Рюкерт се засмяха.

— Но пък така е по-добре, не мислите ли? Такова удоволствие не сме изпитвали отдавна. Всички ние ще се забавляваме страхотно.

— Ние също — измърморих под носа си.

И изведнъж се ядосах на Фриц. Защо не можеше поне веднъж да се държи като нормален баща и просто да подари милионите на децата си.

— Басът все още не е спечелен. Половин година може да се окаже по-дълга, отколкото човек си представя — каза доктор Бернер.

— По-дълга? — прошепнах на себе си.

Фриц погледна часовника си.

— Пет и половина. Времето наближава, не мислите ли?

— Time to say good-bye[1] — запя Рюкерт.

Звучеше наистина зловещо с неговия тих прегракнал глас.

Четиримата мъже проследиха с любопитство как ние вдървено и объркано се разделяхме със законните си съпрузи. Всеки момент щях да се разрева.

— Ще се видим пак утре рано сутринта — каза Щефан.

— Да — отвърнах аз.

Евелин държеше здраво плюшения заек за ушите, докато Оливер я прегръщаше. Почти ми стана жал за нея. Но в този момент тя каза през рамото на Оливер:

— И помни, Оливия, никога не почиствай мраморните плочки с белина.

— Ще се въздържам! — отвърнах й.

Не, единствената, за която трябваше да ми е жал в момента, бях аз самата.

— Хайде, карфиолче — каза Оливер, докато товареше куфара ми в ситроена. — Сложил съм зеленчукова лазаня във фурната.

Лицето ми леко просветна.

— Ех, не е ли вълнуващо! — каза банковият директор Шерер и лицето му засия. — Ах, защо не съм пак млад!

Оливер запали двигателя. Веднага изпитах усещането, че седя в трактор. Цяло чудо беше как все още тази таратайка се движеше.

Щефан и останалите четирима мъже ни махнаха. Евелин не махаше, тя беше притиснала здраво плюшения заек към себе си, а изражението на лицето й беше все едно, че изпитва остър зъбобол.

* * *

Пентхаусът на Евелин и Оливер беше още по-луксозен и разточителен, отколкото си го спомнях. Освен банята, имаше още две малки стаи, а именно спалнята на Оливер и Евелин, стаята за гости и кабинета, в който аз трябваше да живея. Остатъкът от почти сто квадратни метра представляваше едно-единствено помещение, в което модерната метална лъскава кухня беше отделена с барплот от къта за хранене и всекидневната. Таванът на стаята се отразяваше в тъмносивите гранитогресни плочки на пода — нещо, което ми напомняше рекламата на Мистър Пропър. Мебелите в помещението не бяха много: две кремавобели модерни канапета стояха до ниска масичка, антично бюро в лицевата част на помещението и старинна маса, около която бяха подредени осем стола „Филип Старк“. Стените бяха боядисани в кремавобяло и се открояваха с очевидната си голота. Само над бюрото висеше картина — много приятна абстрактна мацаница в гранитно сиво и кремавобели тонове, която бе обградена от широка и излъскана алуминиева рамка. От канапетата имаше хубав изглед към убийствената, сребърно-металикова плазма, която беше монтирана на срещуположната стена. Който имаше такъв телевизор вкъщи, нямаше нужда повече да ходи на кино. Тези телевизори, доколкото ми беше известно, бяха страшно скъпи. Явно Оливер и Евелин имаха афинитет към вещи с недостижими цени. За сметка на това не си падаха по излишни дреболии като възглавнички за диван, стайни растения, порцеланови фигурки, покривки, рамкирани фамилни фотографии и пердета. Въпреки това, противно на очакванията ми, обстановката не беше чак толкова неуютна. Може би точно тази анонимна обстановка ме накара да не се чувствам като самопоканила се натрапница. Да, а мирисът на лазаня, който се носеше от фурната, дори създаде у мен усещане за домашна обстановка. Разопаковах багажа си, разходих се из цялото жилище, а след това подредих козметиката си на поставката в банята. Тук всеки си имаше собствен умивалник. Този на Евелин беше празен и чист, а върху този на Оливер стояха поне пет различни вида афтършейв. Имаше две възможности: или беше наркозависим потребител на одеколон, или Евелин му подаряваше всяка Коледа по един, а той не ги ползваше изобщо. Щефан например буквално се къпеше с афтършейв.

Прекарах пръсти през косата си („Чудовището“ можеше да бъде сресано само в мокро състояние, при всички други положения усилията бяха обречени на провал) и наново нанесох туш на миглите си. За да кажа нещо позитивно за външния си вид, ще спомена миглите си: те бяха феноменално дълги, гъсти и извити. Елизабет обичаше да казва: „За такива мигли съм склонна да убия някого.“ Много бях щастлива, че поне една част от мен е в състояние да породи завист.

— Можеш да слагаш масата — каза Оливер, когато излязох от банята. — Навън, освен ако не ти е студено.

— Не, обичам дългите, хладни, пролетни вечери и мисълта, че цялото лято е пред теб.

Широки плъзгащи се врати водеха към голата тераса на покрива на кооперацията. Навън стоеше единствено самотното чемширено храстче, което им бях подарила по случай нанасянето. Очевидно имаше спешна нужда от пресаждане. Вече се стъмваше, но мракът на нощта не можеше да скрие негостоприемната оскъдност на тази тераса. Сложих покривка на масичката, която стоеше под слънчев чадър в средата на огромното пусто пространство. Не можах да намеря нито подложки за чинии, нито салфетки, затова много се зарадвах на свещника, който открих в дъното на кухненския шкаф. Беше съставен от множество стъклени четириъгълници в различни пастелни цветове и аз веднага отгатнах, че е подарък от Катинка. Беше пределно ясно, че Евелин никога не би развалила с този свещник цялостното излъчване на жилището си. И имаше пълно право. Аз също винаги скривах в шкафовете подаръците от Катинка. Но този ставаше за навън. Дори открих и свещички.

Можеше да се каже, че въпреки светлината на свещите мястото, на което вечеряхме, беше толкова уютно, колкото и покрива на закрит паркинг. Е, поне над нас бяха само нощното небе и звездите. Със своите седем етажа, кооперацията не беше най-високата сграда в района. Телевизионната кула и силуетите на осветените небостъргачи в центъра на града изглеждаха толкова близо, сякаш могат да се пипнат с ръка. Изобщо — един впечатляващ изглед за тези, които си падаха по нощните градски пейзажи. На мен шумът от колите — пък макар и заглушен — ми идваше в повече, а зеленината беше прекалено малко. Чувствах се много далеч от дома си.

Свещичките изглежда много се понравиха и на Оливер.

— Уютно е! — каза той, докато излизаше с лазанята в ръка. — От вас ли ги донесе?

— Не — отговорих. — Ваши са.

Аз под уютно разбирах друго нещо. Но пък лазанята имаше великолепен вкус, а виното, което Оливер отвори, беше просто фантастично. Отдавна не бях яла толкова вкусна храна. Полуфабрикатите, които приготвяхме в микровълновата, имаха един и същ вкус.

— За следващите шест месеца! — вдигна чаша Оливер и ме погледна право в очите над мъждукащите свещи.

— За милиона — отговорих и запърхах превзето с мигли. — Какво смяташ да правиш с парите, когато всичко това свърши?

— Ще си платя дълговете — изпъшка Оливер. — Не можеш да си представиш колко много натоварват месечния ни бюджет.

— Напротив, мога — отговорих, като си мислех за беемвето и страхотната плазма. — Но все пак ще ви остане нещичко, нали? За какво мечтаеш?

— Ами — каза Оливер махайки с ръка, — не непременно за пари.

— Какво? — бях донякъде шокирана.

— Честно казано, участвам във всичко това само защото Евелин смята, че ако не го направим, ще съжаляваме цял живот. А и дълговете ни така се увеличиха, че не са за пренебрегване. Сега, когато Евелин вече не работи, ще бъде почти невъзможно да поддържаме подобен стандарт на живот.

— Но какво ще направиш с парите, които ще останат?

Оливер повдигна рамене.

— Нали ти казах, че по принцип парите не ме интересуват. Пожелавам си най-вече здрави деца и работа, която да ми доставя удоволствие и след двайсет години. А, както знаеш, това са неща, които не могат да се купят с пари.

— Поне работата вече си я имаш — казах и погледнах часовника си. — Няма ли да те дават след малко по новините? Или днес не си бил на работа?

— Напротив — отговори Оливер. — Ако нямаш нищо против, можем да изядем десерта на дивана, става ли?

Охо, имаше и десерт. Невероятно!

За разнообразие, в тази емисия на новините репортажът на Оливер не беше свързан с някой пожар. Този път ни осведомяваше за трийсеткилометровото задръстване на магистрала А1, причинено от тежка катастрофа, и беше интервюирал някои от шофьорите, висящи от часове в задръстването.

— Закараха ме на местопроизшествието с хеликоптер — обясни ми Оливер. — Затова изглеждам малко позеленял.

— Изглеждаш страхотно! — възразих му аз. — И особено преди малко, когато в края на репортажа намигна палаво.

— Нещо ми беше влязло в окото — каза Оливер.

— Няма значение, важното е, че изглеждаше добре. Никога досега не те бях виждала толкова голям. На този огромен екран главата ти изглежда доста по-голяма, отколкото е в действителност — захласнато бях вперила поглед в телевизора.

Точно в този момент, с коси разрошени от вятъра, Оливер все пак взимаше интервю от шефа на местната пожарна за това докога се предвижда да продължи операцията по разчистването на магистралата.

— Татко е прав — въздъхна Оливер. — Правя интервюта само с пожарникари.

— Е, поне този път не се казва Ковалски! — изкикотих се аз.

Оливер се засмя.

— Това не е професията на мечтите ми. Но нямам и никакво желание да правя репортажи от кризисните точки на света. А политиката ме убива от скука.

— Но ти си добър репортер — казах аз. — И лицето ти не е ужасно скучно и безлично като на другите. Наистина ще е жалко, ако се откажеш от професията си. Но вече не е ли започнало да ти доскучава и от всичките тези пожарникари?

— Да — отвърна Оливер. — Всъщност аз не искам непременно да съм пред камерата. Иска ми се да продуцирам собствено предаване, в което много рядко или изобщо да не се появявам. От доста време ми се върти една идея в главата, за която мисля, че би могла да се получи. Сигурно ще ти е интересно, защото става въпрос за градини.

— Предаване за градинарство! — ахнах аз. — Да, хубава идея, ефирът има нужда от ново предаване, защото тези, дето ги въртят, са ужасно скучни.

— В Англия сега правят едно подобно шоу, което е страхотен хит. Подмамват собствениците на някоя запусната градина или заден двор под някакъв претекст да заминат за уикенда. През това време в къщата им се вмъкват градинари и телевизионен екип и превръщат неугледната градина в малък рай.

— Аха, шоу от типа „преди и след това“, само че за градини! — възкликнах ентусиазирано. — Страхотно!

— Да, идеята си я бива, нали? — каза Оливер. — Но нашият програмен директор смята, и то не без основание, че ние, немците, имаме съвсем друго отношение към градините си от това на англичаните. Хората от целевата група, към която е насочено предаването, обичат да украсяват градините си с джуджета и има вероятност да решат, че преди градината е била по-хубава от градината, след като се е намесил екипа от градинари. Програмният директор освен това мисли, че трябва да се насочим към по-млади групи зрители, а те, както се досещаш, имат съвсем други хобита. Едва след като няколко частни телевизии спечелиха голяма част от аудиторията с предавания от сорта на „Направи си сам“ и „Майсторите идват“, шефът ми започна да се отваря за идеята, но иска цялостната концепция за предаването да е по-младежка. И в момента работя над това.

— Такова предаване може да стане страхотен хит — казах аз. — Знам десетки градини, които имат спешна нужда от разкрасяване. Според мен трябва да побързаш да реализираш идеята си, защото накрая ще се появи някой, който ще ти я открадне под носа.

Оливер ми се усмихна.

— Честно казано, имах намерение да те хвана да ми помогнеш, карфиолче. Все пак, от нас двамата, ти си експертът по градините.

— Ще ти помогна с удоволствие — отговорих поласкано аз. — А когато реализирате предаването, можете да купувате растенията и всичко необходимо от нашия магазин. Това ще ни вдигне страшно оборота.

Оливер донесе десерта от хладилника — беше приготвил червена булгурена каша с ванилов крем. След това ни досипа и малко вино. Започнахме да дискутираме бъдещото му предаване. Почувствах се като у дома си. След втората чаша вино дори си позволих да кача краката си на белия диван. В края на краищата през следващите шест месеца това щеше да бъде моят дом.

— Няма никакъв проблем! — ухили се Оливер. — Евелин също винаги го прави. Ако искаш, мога дори да ти помасажирам краката.

— Не, благодаря — казах аз не толкова, защото не обичах да масажират краката ми, а по-скоро защото просто ме беше страх да не би чорапите ми да миришат. — Толкова е хубаво тук при теб, карфиолчо! Много от отдавна не се бях хранила така вкусно.

— И аз се чувствам много добре — каза Оливер. — Имам чувството, че ще си прекараме страхотно двамата, не мислиш ли?

— Хм, да — казах аз.

Само че представата, че в порутената ми къща цареше подобна задушевна атмосфера, съвсем не ми харесваше. Дали Щефан щеше да се сети да си облече тениска преди лягане? Много се надявах.

Ами Евелин? Едва ли щеше да ми направи услугата, като се появеше по износен хавлиен халат, с глупави бродирани котки. Или пък с ролки в косата и мазен слой нощен крем върху лицето.

Въздъхнах.

— Какво има, карфиолче? — попита Оливер. — Носталгия ли те мъчи?

— Не — отговорих аз и се въздържах да попитам за нощното бельо на Евелин.

Защо да развалям и неговата вечер?

[1] Време е да си кажем сбогом (англ.). — Б.р. ↑

Глава 7

Спах изненадващо добре през тази първа за мен нощ в чуждото жилище. Диванът беше много удобен, а с градския шум, който се чуваше през отворения прозорец, лесно можеше да се свикне. Предполагам, че и червеното вино беше имало приспивно действие. Преди да заспя, ми остана много малко време да си представя първата съвместна вечер на Евелин и Щефан. По всяка вероятност Щефан също беше отворил бутилка вино. Представях си го, сякаш беше пред мен: с бутилката в едната ръка, тирбушона в другата, а на устните му широка усмивка в стил Брад Пит. При вида му на Евелин сигурно й бяха омекнали коленете като желиран сладкиш. Това се случваше на всички жени, щом видеха въпросната усмивка. Не знаех дали да я съжалявам, или да й завиждам. И точно преди да си представя какво е изпитал Щефан при вида на Евелин, аз заспах. Понякога това е най-доброто, което човек може да направи.

Успиването обаче, напротив, не е препоръчително. Точно по средата на чудесен сън, в който пред очите ми се редяха говорещи чемширчета, в главата ми изплува мисълта, че съм се успала. И без да кажа довиждане на чемширчетата, отворих широко очи и посегнах към ръчния си часовник, който бях оставила на пода до дивана.

— Мамка му! Мамка му! Мамка му! — извиках аз.

Май прекалено много се бях доверила на вътрешния си часовник, който досега винаги ме беше будил с настъпването на деня. Зиме ме събуждаше по-късно, лете по-рано, „като петел“, обичаше да казва Щефан. Просто съм дете на природата, но явно тук, в града, нещата не функционираха така добре. Вече минаваше осем часа, а от улицата се чуваше шумът на делничното улично движение. А днес за пръв път щях да изпробвам автобусната линия до разсадника ни. Имах едно прекачване и предвиждах десет минути енергично ходене пеша — бях сигурна, че страшно ще закъснея. Вече бях пропуснала часовете на заминаване, които с много труд бях извадила от графика на автобусите.

В търсене на студена вода, която да ме ободри, аз се затътрих към банята облечена само с прекалено тясната тениска с надпис: „Вече съм на трийсет, моля помогнете ми да пресека улицата!“. Първото нещо, което направих, беше да се свлека върху тоалетната чиния.

— Глупава патица, трябваше да си навия будилника! — казах на себе си аз.

И точно в този момент вратите на душ-кабината се отвориха и от там излезе чисто гол мъж.

— А-а-а-а-а! — закрещях от ужас, все едно, че ме въртяха на шиш.

Не само че бях сметнала, че съм сама в къщата, но и на всичкото отгоре бях седнала на тоалетната чиния с гащи смъкнати до глезените! В такива моменти не е много приятно да срещнеш гол мъж, пък бил той и така добре сложен като този екземпляр. Все още крещейки като във филма „Психо“, погледът ми се плъзна по дългите мускулести крака и нагоре към окосмения, широк гръден кош. О, Господи…

— Хмх — казах аз, защото въздухът ми беше свършил.

— Това съм аз — каза голият мъж, който изглеждаше само наполовина толкова изплашен, колкото мен. Разбира се, че беше Оливер, кой друг можеше да бъде?

Побързах да се изправя от тоалетната чиния и да си нахлузя бързо ужасните гащички на цветя.

— Ти… ти… — запелтечих. — Аз… аз… — Държах се като монахиня, която за пръв път вижда гол мъж. С удоволствие сама бих се зашлевила. — Нямах представа, че си тук.

— Съжалявам, трябваше да заключа вратата — каза Оливер.

Междувременно беше взел една хавлиена кърпа и се подсушаваше с непоклатимо спокойствие. Ама че здрави нерви имаше този мъж.

Забих поглед в мраморните плочки на пода.

— Успах се. Ти май също?

— Не — каза Оливер. — Трябва да съм в студиото чак в десет.

Сега вече се беше подсушил. Но вместо, както го изискваше благоприличието, да завърже кърпата около кръста си, той я преметна през ръба на ваната и започна да маже лицето си с пяна за бръснене. Съществуваше ли още такова нещо? Мъж под седемдесетте, който се бръсне с пяна и ножче, вместо с електрическа самобръсначка. При това гол!

Отново забих поглед в пода, докато пристъпвах към другата свободна мивка и започнах да мия зъбите си. Искаше ми се да напусна банята, умряла от срам, но това щеше да е върхът на неловкостта.

— Изпуснах вече първия автобус — казах аз. Защо гласът ми трепереше така? — Ще закъснея наистина много.

— За щастие сама си си шефка! — каза Оливер. — Но ако искаш, можеш да вземеш ситроена. Аз ще се кача на метрото.

— Може би идеята не е никак лоша.

От положеното усилие гласът ми да звучи нормално, пастата за зъби се изплъзна от ръцете ми и падна в мивката. Бях бясна на себе си. Господи, стегни се най-сетне. Това е само един гол мъж, по дяволите. Просто Оливер. Добрият стар карфиол. И няма нищо лошо в това, че те изненада, докато пишкаше. В края на краищата това е най-нормалното нещо на света.

Но все пак не беше.

Дори Щефан никога не ме беше виждал да седя върху тоалетната чиния. Да ме излови някой в такъв момент, беше един от десетте смъртни гряха на моето възпитание. Приемната ми майка беше убедена, че за хората, които пишкат без притеснение на публични места, има специален ад. И точно преди сватбата ми тя още веднъж ми напомни, че бракът ми ще функционира нормално само ако се придържам към следните три съвета. Първо: никога не позволявай мъжът ти да гледа, докато раждаш децата ви. (До този момент успешно се справях с това по простата причина, че нямахме деца). Второ: никога не лягай при мъжа си с ролки на главата. (Ха-ха. Аз и ролки — това ми звучи като Наоми Кембъл да употребява матиращи кремове!) И трето: никога не позволявай да те гледат, докато си вършиш работата в тоалетната.

Могат да говорят каквото си искат за мен, но към тези правила винаги съм се придържала.

Е, поне до днес.

Отново почувствах, че се изчервявам. При това Оливер дори не ми беше съпруг, а просто неговият брат. Истински ад!

За щастие, Оливер не забеляза моето смущение или поне се правеше, че не го забелязва. Той съвсем спокойно се бръснеше, говореше си непринудено с мен (нямам никаква представа за какво, честно!) и без да си дава зор, излезе от банята, при това все още дибидюс гол. Никой ли не е учил този мъж на маниери?

Когато десет минути по-късно го заварих в кухнята, той изглеждаше както винаги — тоест облечен.

Само дето лицето му беше скрито зад вестника. Това ме устройваше, защото тази сутрин не се чувствах в състояние отново да го погледна в очите. В края на краищата ме беше сгащил докато пишках — ужас!

Вестникът безмълвно побутна към мен чаша кафе и кроасан.

— Къде го намери?

— Пекарят от другата страна на улицата има много хубави неща — отвърна ми вестникът. — Но винаги имам няколко и във фризера. Искаш ли нещо друго?

— Не, благодаря. Наистина много закъснявам. Може ли да изям кроасана по пътя?

— Разбира се — каза вестникът и ми подхвърли връзка ключове. — Зеленият е за асансьора, големият е за долната врата, малкият е за апартамента. Този със странните зъбчета е за подземния гараж. На излизане го вкарай в ключалката на самата бариера, така ще се отвори ролетната врата на гаража.

— Ами, тогава — отвърнах аз на вестника — до довечера.

— Между другото, гащичките, които носеше днес сутринта, бяха много готини — подхвърли вестникът.

А-а-а-а-а! Изхвърчах слепешката от апартамента. Обърках абсолютно всички ключове, кой беше за асансьора, кой за долната врата, ами за подземния гараж? А когато най-сетне седнах в ситроена, той отказа да запали. Не издаде никакъв звук.

— Моля ти се, моля ти се, стига ми за днес! — казах аз.

Наистина ми стигаше, че първо се успах, второ, девер ми ме видя върху тоалетната чиния. При това със смъкнати гащи на сини и жълти цветчета. Беше ясно, че ще отида в ада.

С много усърдие опитах пак. Този път колата се изкашля астматично.

— Така е по-добре — похвалих я аз. — Моля те, моля те запали. Достатъчно неприятности имах днес. В никакъв случай не бих искала да се върнал горе в апартамента и да моля Оливер за помощ. Първо трябва да преживея това, което видях днес сутринта. Честно, дори не подозирах за някои части от неговото тяло.

Ситроенът се закашля невярващо.

— Да, знам, че звучи странно, но бях много изненадана. Мога да кажа направо шокирана. Държах се страшно тъпо. Дано да не го е забелязал. Сигурно ме мисли за страшно задръстена.

Този път астматичната кашлица премина в болезнено тракане. Явно ситроенът се смили над мен и реши най-накрая да запали.

* * *

— О, господи, изглеждаш отвратително! — каза Петра, когато половин час по-късно влязох през вратата на магазина.

Ах, колко обичах само рано сутрин да дойда на работа и директно да се взра в чипия нос на Петра. Днес беше направила много специална прическа на русата си грива. По много сладък начин я беше вдигнала с десетки мънички розовички шнолки, беше облякла потник в същия цвят с тънки презрамки, който разкриваше пъпа й, и впит розов панталон. Ако бяхме някой пристанищен бар, щях да съм много доволна от външния й вид.

— А на всичкото отгоре и доста закъсня! — каза тя, поглеждайки многозначително часовника си.

— Да, да, знам — отговорих засрамено. — Извинявам се.

Тогава обаче се сетих за думите на Оливер рано сутринта в банята и добавих, вече с по-голямо самочувствие. — За щастие, аз съм шефът тук.

— Няма проблем — каза Петра. Явно това за шефа й беше минало покрай ушите. — Току-що тук беше онази надменна коза. Искаше да знае къде си. Казах й, че не съм бюро справки.

— Коя коза? — попитах, изпълнена с яд на самата себе си.

Май най-сетне трябваше да се науча да поставям тази персона на мястото й, иначе щеше да прогони всичките ни клиенти. Е, ако не всичките, то поне тези от нежния пол.

— Откъде да знам как се казва! — отвърна ми троснато тя.

Събрах цялата си смелост и казах:

— Виж какво, Петра, трябва да свикнеш да се държиш по-учтиво с клиентките ни!

Прииска ми се да добавя: „И към мен също!“, но сърцето ми и без това вече биеше лудо. Просто не бях родена за шефка и това си е. Ситуации като тази караха ръцете ми да се изпотяват неприятно.

— Каквото повикало, такова се обадило! — отвърна Петра, без следа да се е впечатлила дори и малко. — А, ето я, пак идва.

Козата, разбира се, беше Евелин, която с дънки, тениска и вързана на опашка коса успяваше да излъчва неповторима изисканост. Мога да кажа, че почти се зарадвах да я видя.

— Добро утро — поздравих я аз.

— Най-накрая — отговори ми тя. — Колата не запали, нали?

— Ти пък откъде знаеш?

Евелин махна с ръка.

— Всяка сутрин го прави. Или по-точно не го прави. Защо си мислиш, че толкова обичам беемвето?

Петра се покашля демонстративно и безкрайно нахално.

— А, да — казах. — Все още не съм ви запознала. Евелин, това е Петра Шмидке, нашата продавачка. Петра, Евелин Гертнер е моята етърва.

— И какво прави тя тук? — попита Петра, не особено учтиво.

— Тя, ами, тя… — заекнах аз.

Всъщност какво наистина прави тук? Да не би да възнамеряваше да се шляе по цял ден из градината?

— Отсега нататък и аз вече работя тук — каза Евелин. — Но, разбира се, не като продавачка, струва ми се под нивото ми.

— Не като продавачка? — попитах внимателно.

— Не — каза твърдо Евелин. — С Щефан сме на мнение, че мога сама да си намеря поле за действие. Вчера на чаша вино доста подробно си поговорихме за това.

Аха, точно както си мислех, че са прекарали вечерта. Изгледах Евелин остро. Но тя не показваше и най-малък признак на притеснение.

— В края на краищата и аз трябва да бъда полезна с нещо, нали така? — каза тя. — Вече имам някои планове.

— Така ли? — попитах обезпокоена.

Смятах, че Евелин вероятно е една наистина компетентна ръководителка на отдел снабдяване на дамска конфекция, но от растения разбираше почти толкова, колкото и Петра. Може би дори по-малко.

— Нямаш ли си истинска работа? — осведоми се Петра.

— Не мога да си спомня, да съм ви предлагала да ми говорите на ти — отвърна студено Евелин. Тя, за разлика от мен, определено нямаше проблеми с това да разясни набързо кой тук е шефът. При това, в случая с Петра, дори не беше такава. — И не, в момента нямам истинска работа. Намирам се в творчески отпуск.

Петра завъртя очи. Обзалагам се, че нямаше никаква представа какво е творчески отпуск и че се канеше да направи някоя злобна забележка. За щастие, точно в този момент влезе клиент, при това мъж, и Петра с широка усмивка и поклащащо се дупе се отправи към него и започна да кокетничи.

— Вече сама се огледах наоколо — каза Евелин. — Но ще се радвам, ако ти ме разведеш и ми обясниш всичко. Щефан каза, че не е особено наясно с нещата тук.

Така си беше. Щефан не беше запомнил и половината от преждевременно прекъснатото обучение по озеленяване. Той отговаряше изключително и само за финансовите въпроси на бизнеса ни.

— Петра, ние ще сме наблизо. Ще работим! — казах на Петра аз.

— Добре, добре! — отговори тя.

Енергично хванах Евелин под ръка и я изведох от магазина. Беше много мило, че проявяваше интерес към растенията ми. Но в същото време не трябваше и да забравям положението, в което се намирахме.

— Е, как беше първата ти нощ у нас? — попитах много по-приветливо, отколкото се чувствах.

— По-добре не питай — доста неучтиво ми отвърна Евелин. — Защото иначе ще трябва да отговориш на въпроса, на какво се дължи мириса на мухъл в гостната ви.

— Е, вашето канапе за гости е много удобно — отговорих с леко неудобство, защото същото не можеше да се твърди за нашия диван.

— Много добре ми е известно — каза Евелин намусено.

Реших да сменя темата и да се концентрирам върху обиколката ни. Много обичах да развеждам някого из разсадника. Не всичко беше така, както някой ден планирах да стане, но и сега бях изключително горда с моите растения.

За да бъде обиколката пълна, показах на Евелин морето от ярки цветове на бляскавите бегонии, палавите метлички и широко разцъфналите петунии в първата оранжерия.

— Благодарение на тези хубавци и през април не сме на червено. Печалбата ни е четири евро и седемдесет цента.

— От всяко цвете? — попита Евелин респектирана.

— Не, за целия месец — казах аз. — Ако зависеше от Щефан, трябваше да натъпчем всичките оранжерии с тях. Той направи някакво изчисление, четиринайсет цента печалба от растение… ако те интересува, по-добре попитай него.

— Четири евро и седемдесет. Лоша работа — измърмори Евелин и хвърли дълъг, презрителен поглед на бегониите.

В следващата оранжерия се задържахме чувствително повече. Тук се помещаваха чимширените ми издънки, а и някои по-големи екземпляри, които бях оформила като топки, кегли или спирали. Някои от тях притежавах вече от около десет години.

— Девет различни сорта — казах гордо. — Има и още, но тук са най-хубавите. Чимширът ми е любимец. Оформяла съм на топки и птичи дрян, и лаврово дърво, но нищо не може да се сравни с чимшира. Самият му аромат… — Замлъкнах, преди да съм се замечтала прекалено.

Елизабет обичаше да казва, че чимширените ми храстчета са сред десетте неща, които бих взела със себе си на безлюден остров. Или в психиатрията.

— О, има доста хубави екземпляри тука! Някои от тях сигурно струват цяло състояние! — заоглежда се любопитно Евелин.

— Да — въздъхнах аз. — Някои от тях струват по няколкостотин евро… Но знаеш ли само колко години са нужни, за да станат толкова големи? Просто не бих могла да се разделя с тях.

— Откачена работа — каза Евелин. — Ти си по-зле и от онзи художник, който предпочитал да гладува, отколкото да се раздели с някоя от творбите си. Единственото хубаво на цялата работа е, че всяко следващо листенце повишава цената им допълнително.

Имах чувството, че Евелин е впечатлена против волята си. Това ме изпълни с чувство на задоволство. Да, вярно е, че изглеждам като карфиол и ноктите ми перманентно са пълни с пръст, но пък от растения разбирах много. В тази област Евелин не можеше да ми стъпи и на малкото пръстче.

— Искаш ли да ми видиш и декоративните храстчета?

— Естествено! — отговори Евелин.

Въпреки че не бях много сигурна дали интересът й беше искрен, или не, с това тя спечели симпатията ми. Защото нищо не може да ми достави по-голямо удоволствие от това да говоря за растенията си. Както вече казах, във вените ми течеше мисионерска кръв: колкото повече хора откриеха радостта от градинарството, толкова по-добре. Евелин търпеливо се остави да я разведа из оранжерия номер три. Разказвах й подробно за всяко от любимите си растения, а тя ме изслушваше с внимание. А те никак не бяха малко.

— Храстите, които отгледах миналата година, оставих да зимуват на открито. Сега смятам, че са готови за продажба — обясних й аз. — Смятам, че не е редно да пробутвам на клиентите си разглезени оранжерийни растенийца.

— Не мога да разбера защо тогава бизнесът не върви? — възкликна Евелин, застанала пред един ред от красиви макове. — Нашир и надлъж няма никаква конкуренция.

— Като изключим „Цветя Мюлер“ — съгласих се с нея. — Но и те предлагат предимно букети, стайни цветя в саксии и едногодишни слънчогледи.

Разположението ни беше идеално. Следващата истинска градина (тази, в която се бях обучавала) беше на четирийсет километра оттук, а наблизо нямаше и училища по градинарство. Разбира се, много от големите магазини имаха секция за цветя и градински пособия. Но пък на кой му се пътува всеки път до града само за да си купи няколко растения.

— Смятам, че голямата ни конкуренция са фирмите, които доставят цветя по куриер. Заради липсата на алтернативи, хората тук започнаха да свикват с идеята да си избират цветя по каталог.

— И това е възможно? — попита Евелин, сякаш намираше идеята за доста разумна. — И ти ли получаваш твоите растения така? По цени на едро?

— Не, разбира се, че не. Боклуците на Щефан — посочих към оранжерия номер едно — ги получаваме от един голям разсадник в Холандия, при това на супер изгодна цена. Не искам и да си представя колко химия са излели върху горките цветя.

— А твоите растения откъде са?

— О-о-о, аз поръчвам семена директно от селекционери, някои направо от Англия. А розите, чимшира и повета ги засаждам от издънки, които ми дават от други градини. Но някога действам и противозаконно, като скришом си набавям някои растения от обществените паркове и градинки, градински изложения. Само да видя нещо, което да ме впечатли, и не мога да се успокоя, докато не го засадя. По-рано прескачах и оградите на хората. Слава Богу, че сега вече има интернет. Там човек може да намери всякакви видове семена и растения, които може да си представиш. Дори и забранените растения ги има там. Като сънотворния мак например, чудно хубав е, но е забранен за отглеждане от Закона за упойващите вещества.

— Наистина ли? — замислено попита Евелин.

— Да, представи си! Въпреки че никой не знае как се прави опиум от него, не е ли така?

Евелин изглеждаше изключително заинтригувана.

— Всичко това е много по-интересно, отколкото съм си представяла!

— Наистина ли? — попитах недоверчиво.

— Да. Толкова ми се прииска да си имам собствена леха. Можеш ли да ми осигуриш една само за мен?

В този миг тя ми заприлича на дете, което в коледната вечер е получило като подарък мини химическа лаборатория и веднага иска да изпробва бунзеновата горелка. Зарадвах се. Градинарството е страхотно хоби, мога само да го препоръчам на всеки. Някъде бях прочела една китайска поговорка, според която човек имал нужда само от три неща, за да остарее щастлив. Първите две ги бях забравила, третото беше градина.

— Разбира се, че ще получиш своя леха — отвърнах сърдечно. — Отзад в оранжерия номер пет има достатъчно място. А ако ти трябват семена, само ми кажи. Теменужките, невенът и фиите са много прости за отглеждане и ще се поздравиш с бърз успех. Или пък боб, ако искаш да имаш и реколта.

— Не, благодаря! — отговори Евелин. — Предпочитам сама да си избера растенията от интернет. Така ще ми е по-интересно.

— Много се радвам, че си намери интересно занимание — усмихнах й се аз. Наистина се зарадвах, защото по едно време се притесних, че от скука може да се опита да съблазни Щефан. Освен ако вече не го е направила. — Сигурно не си свикнала да стоиш така без работа.

— Да — отговори Евелин. — Нямам никакво намерение да стоя със скръстени ръце. Успявала съм с всичко, с което се захвана. А тук пред мен се разкриват необятни възможности.

Искрено се надявах, че има предвид само градинарството, а не и отношенията си с Щефан. Когато стигнахме до следващата оранжерия (Евелин беше така любезна да поиска да види розите и билките ми), се натъкнахме на господин Кабулке, който с лопата и ръчна количка беше застанал пред голяма купчина с градински тор. Пенсионерът официално работеше при нас за 350 евро на месец, но под тезгяха му плащахме допълнително. Човекът си заслужаваше всеки цент, който му давахме, просто не знам какво бихме правили без него. Дори и Щефан признаваше, че за нас Кабулке беше шестица от тотото.

— Да, за грубата работа е номер едно — казваше той. — Но като продавач ще е пълна катастрофа. Виж го само как изглежда, с омачканата си шапка и тези негови зъби! А и докато каже думата „бе-бе-бегония“ вече ще е станало „об-об-обедна почивка“.

Така е, за съжаление господин Кабулке заекваше малко и имаше невероятно големи, жълти и изкуствени зъби. Но това, разбира се, не пречеше на никого. А и омачканата му шапка също намирах някак си приятна. Носеше я и зиме, и лете и предполагах, че единствено жена му знае как изглежда без нея.

Беше на шейсет и шест години и в завидно добра форма. През целия си живот беше работил като сче-сче-сче-товодител, но разбираше много от градинарство. Неслучайно беше собственик на малко градинско парцелче и касиер на местното дружество на градинарите.

Сега се беше заел с градинския тор, който обръщаше, пресяваше и разпределяше по лехите в оранжериите. Само на билките не слагахме тор, защото те обичаха почвата да е по-бедна и господин Кабулке го знаеше.

— Какво става, господин Кабулке? — извиках, минавайки покрай него.

Той малко недочуваше.

— Плява ли? Няма плява. Пълня количката с тор — извика ми в отговор господин Кабулке. — Ще се оп-оп-оправя.

— Абсолютно съм сигурна в това — отвърнах му силно. — Винаги така казва — казах, обръщайки се вече към Евелин. — Сладък е, нали? О, между другото, това е господин Кабулке. Трябва непременно да те…

— Вече се запознахме — прекъсна ме Евелин невъзмутимо. — Мил, дребен човечец.

— Да, и аз го харесвам! Ако не го наглеждаш, се претоварва от работа. И след това си навличаме гнева на жена му, защото вечерта няма желание да ходи на курса по танго, който посещават.

Евелин не изглеждаше много заинтригувана от това, как господин Кабулке прекарва свободното си време.

— Знаеш ли, оранжериите ти ми харесват. Напомнят ми много на тези от старите английски филми. Личи си, че умееш да се грижиш за растенията си. Виж, не мога да кажа същото обаче и за къщата ти. Имам чувството, че там не прекарваш много време, нали?

— Да, ако е възможно, я използвам само за да пренощувам — отговорих съвсем откровено и отворих вратата към оранжерия номер четири.

— Да. Напълно те разбирам — отговори Евелин. — Това е най-отвратителната къща, която съм виждала през живота си. Та тя не става дори и за спане, а да не говорим за други неща.

— Какви други неща?

— Ами секс, например — каза категорично Евелин. — В такава обстановка и при най-добро желание не може да ти дойде настроението.

Наистина ли? Е, радвам се да го чуя.

— Е, досега не сме имали подобни проблеми — отвърнах.

Евелин изсумтя презрително.

— Това вече не го вярвам. Шарките на тапетите могат да направят всекиго импотентен. Тапетите в гостната, в която спя, са целите изрисувани в орхидеи, големи колкото капак на тоалетна.

— Теменужки — поправих я аз.

— Теменужки, виж ти! Наистина не разбирам как сте успели да живеете толкова време в тази къща, без да откачите. През изминалата нощ така копнях за моята спалня, както никога през живота си досега.

Не отговорих нищо, може би защото тя имаше право. В сравнение с тяхното луксозно и елегантно жилище, къщата ни беше стилна колкото женски затвор в Новосибирск.

— Как, по дяволите, сте могли да издържите толкова дълго време, без да промените нещо?

Свих рамене.

— Все пак променихме нещо. Покрихме покрива наново и парното се нуждаеше от спешен ремонт. Водопроводът също е ремонтиран, иначе от крана и досега щеше да тече кафява вода. И с това привършиха и парите, а козметичните промени ще се наложи да почакат. Сега за нас приоритетна е градината.

Евелин сякаш изобщо не чуваше какво й говоря.

— Поне тези отвратителни тапети можехте да махнете. Това не би ви струвало нищо, а ще можете да спите спокойно.

— В тъмното тапетите изобщо не се виждат — отговорих.

— О-о-о, напротив — настояваше Евелин. — Дори в тъмното се чувствам потисната от тези цветя. Заради тях сънувах кошмари. Не мога и една нощ повече да издържа така, да не говорим за още шест месеца.

— Тогава спи на дивана в хола — предложих й аз. — Там няма тапети по стените.

— Да, но затова пък има тъмнозелени каменинови плочи — потресе се Евелин. — Обясни ми, моля те, кой облицова хола си с каменинови плочи?!

— Е, този въпрос трябва да го зададеш на предишния собственик — казах.

Честно казано и аз си бях блъскала главата над този въпрос. Не можех да си представя, че изобщо някога е било модерно да се облицоват стените с каменинови плочи. Щефан предполагаше, че в определен момент холът е бил една голяма сауна. Това поне би обяснило лакираната в тъмно чамова облицовка на тавана.

— Може да се покрие с дърво, ето така, до средата на стената — каза Евелин замечтано. — И да се боядиса в бяло, с малко корнизче, нали се сещаш, в битов стил. Дори мисля, че този стил много ще ти отива. А и няма да е скъпо. Пък малко бяла боя за тавана нищо не струва.

— Всичко струва пари — възразих аз.

Значи Евелин смяташе, че битовият стил ми отива. Но това не беше по нейния вкус. Е, поне най-накрая, след дълго лутане намерих стил, в който да се вместя. Елизабет обичаше да казва по този повод, че моят стил се състои в това, че нямам стил. И да си призная, това съвсем не ми харесваше. Прииска ми се да попитам Евелин дали дънковият ми гащеризон се вместваше в този битов стил, и ако да, можех ли да продължа да го нося в комбинация със старите си маратонки.

Господин Кабулке влезе в оранжерията, бутайки пълна количка с ароматен градински тор. Тананикаше си някакъв стар шлагер. Усмихнах му се. Той обичаше работата си, също като мен. А в какъв точно стил беше шапката му, навярно никой не знаеше.

— А сега да си плюем на ръцете! — каза той.

— Точно така! — каза Евелин. — Мога веднага да отида до железарията.

— Но тук никой няма време за подобно нещо — отвърнах аз.

— Аз имам — каза Евелин. — А ако сме двама, ще стане още по-бързо.

— Но сега трябва да садя невенчета в оранжерия номер пет — отговорих й. — Ако искаш, можеш да ми помогнеш.

— Хм — каза Евелин. После изведнъж се обърна към господин Кабулке. — Кажете, господин Какабулке…

— Кабулке — поправих я раздразнено аз.

— … питах се дали можете да сваляте стари тапети от стените.

Господин Кабулке я изгледа обидено.

— Че това го може всяко де-де-дете! — каза той.

— А с четката и боите оправяте ли се?

Господин Кабулке остави лопатата на земята.

— Разбира се! През живота си не съм дал и един цент на бо-бо-бояджия.

Евелин ми се усмихна доволно.

— Чу ли това?

Поклатих глава.

— Господин Кабулке ни е много необходим тук!

— Но може би господин Какабулке би приветствал едно леко отклонение от работата си с градинския тор, нали, господин Какабулке?

— Казва се Кабулке — изсъсках през зъби, с надеждата той да не ме чуе. — Само с едно Ка!

— Така ли? Странно! Защо тогава ми се представи, като Какабулке?

— Защото заеква — прошепнах възмутено.

Пенсионерът повдигна леко шапката си и се почеса по главата.

— Нямам нищо против. И с чука и три-три-триона си ме бива. С бормашина и тесла също мога да работя.

— Виждаш ли! — обърна се Евелин към мен. — Господин Какабулке е всестранно развита личност. Ще бъде жалко, ако някой от талантите му остане неизползван. Ако малко позабърза с работата си тук, още днес ще може да започне със свалянето на тапетите в моята стая.

Останах да стоя нерешително. Всъщност в цялата работа нямаше нищо нередно. Само дето после госпожа Кабулке пак щеше да се оплаче, че бедният й съпруг не бил изобщо в състояние да танцува.

— Хайде тръгвай, пигмейчетата ти те чакат — каза Евелин. — А господин Какабулке и аз ще се разберем как да действаме.

— Не пигмейчета, а невенчета и не Какабулке, а Кабулке! — казах й със следа от отчаяние в гласа, но Евелин вече ми беше обърнала гръб.

Разсаждането на цветя е дейност, по време на която чудесно може да се медитира. Човек прави стотици пъти едно и също нещо: показалите се стъбълца се повдигат леко нагоре, внимателно си разделят едно от друго и се засаждат в предварително подготвените кофички. Повдигане, разделяне и засаждане. И пак: повдигане, разделяне и засаждане — и така цял предобед. Щефан не разбираше защо отказвах да слушам радио по време на тази еднообразна дейност. Не можех да си пусна крещяща музика, защото това щеше изцяло да развали интимния характер на работата ми. Освен това при силна музика не можех така добре да си говоря с цветята. Всяка засадена кофичка ме караше да се чувствам триумфално. Стъбълцата бяха покълнали от семената на миналогодишните цветя, кофичките бях събирала в продължение на месеци, дори почвата, която използвах, беше собствена. Е, ако някой ми кажеше, че има по-евтина собствена продукция, нямаше да му повярвам, дори Щефан го признаваше. Разбира се, щеше да се впусне в неговите икономически анализи за почасови надници, разходи за вода, отопление и дъра-бъра… Но в едно нещо бях сигурна, че в крайна сметка невенчетата ми щяха да направят клиентите ми много по-щастливи, но дали бегониите можеха да направят това, силно се съмнявах.

Когато вече бях почти готова, през вратата влезе Щефан. Захвърлих всичко на земята и се метнах в прегръдките му.

— Внимавай, дрехите ми! — засмя се той. — Охо, тук май съм му липсвал на някого!

— Може да се каже — промърморих, притискайки лицето си в поло блузата му. — А аз не ти ли липсвах?

— Толкова ужасно ли беше?

Не, всъщност изобщо не беше ужасно. Ако трябва да бъда напълно откровена, дори беше много приятно. Ужасно беше само това, че не можех да бъда с Щефан. И разбира се, че днес Оливер ме видя на тоалетната чиния. Това дори беше толкова ужасно, че не смеех и да си помисля за случката.

— А при теб как мина? — отклоних темата на разговор. — Сети ли се да си облечеш нещо преди лягане? А Евелин с какво беше облечена? Нещо палаво от коприна с тънки презрамки?

И при най-добро желание не можех да си я представя облечена с нещо по-различно от това.

— Ах, Оли, Дундичката ми — каза Щефан, без да отговори на нито един от въпросите ми. — Толкова си сладка, когато ревнуваш. Но сега наистина имам други проблеми!

— Какви? — попитах.

Ако и той се притесняваше какво е спалното бельо на Оливер, можех съвсем честно да кажа, че не зная. Само под душа беше гол. И докато се бръснеше.

Но проблемите, които тормозеха Щефан, изобщо не бяха свързани с Оливер.

— Зегебрехт отхвърлиха офертата ни — отговори ми той.

— Как? Толкова бързо? Та нали им я изпратихме едва миналата седмица!

— Да, но те изобщо не се интересуват от съвместна дейност — въздъхна Щефан. — Чак сега научих, че дъщерята на Зегебрехт е омъжена за Мюлер от „Цветя Мюлер“. При това положение нищо не може да се направи. Тези бизнесмени са истинска мафия.

— И без това засаждането на гробове не беше точно това, което искахме, нали? — опитах се да го успокоя аз.

Щефан ме избута от себе си.

— Оли, ти май отказваш да разбереш. Тук става въпрос за чисто оцеляване! Ако по най-бързия възможен начин не увеличим оборота си, просто ще трябва да преустановим дейността.

Развеселих се.

— Ха-ха, ти май съвсем забрави, че скоро ще получим цял милион!

Щефан изпъшка.

— Оли, понякога виждаш нещата само през розови очила! Ако сега не разработим бизнеса, то по никакъв начин няма да ни помогне, ако инвестираме милиона си в него. От това бизнесът ни няма да тръгне по-добре, просто ще отложим банкрута си напред във времето.

Напълно се обърках.

— Да, но… — започнах аз, когато Петра провря главата си с прическа в стил „детска градина“ в оранжерията и ме зяпна крайно недружелюбно.

— Трябваше да се досетя, че пак си се заровила до ушите в кал — каза нагло. — Тук има една жена, която иска да купи хортензии или нещо такова. О-о — тук изведнъж тонът й стана много мил и прозвуча почти като музика. — Здравееейте, господин Гертнер, изобщо нямах представа, че и вие сте тук.

Розовият гланц за устни се разтегна в лъчезарна усмивка.

Щефан се усмихна в отговор. Петра заклати особено глава, докато с танцова стъпка влизаше в оранжерията, след което така застана пред Щефан, че през изрязаното деколте на потника й той можеше да види чак голия й корем с пиърсинг на пъпа.

— И какво стана с клиентката? — попитах раздразнено.

Точно сега ли трябваше да ни прекъсне, по средата на този важен разговор.

— Казах й, че нямаме хортензии. А тя ми отвърна, че искала незабавно да говори с шефката — отговори с неохота Петра.

Предполагах, че жената искаше да се оплаче от безобразното обслужване на продавачката. При това с право.

— Отивам — въздъхнах аз. — Ще продължим разговора си по-късно, нали Щефан?

— Задължително — отговори той.

С удоволствие бих го целунала, но за целта трябваше да избутам Петра настрана.

— Знаете ли колко много приличате на Кевин Костнър? — я чух да казва, докато излизах през вратата.

Щефан се засмя самоуверено.

— Може би имате предвид Брад Пит.

— А, да, точно той. На него ми приличате.

Завъртях очи. Дали изобщо подозираше, че е тъпа като галош?

Глава 8

В обедната почивка се видяхме с Елизабет, за да си направим дежурния джогинг. Разбира се, тя беше нетърпелива да разбере как е протекла първата ми вечер в новата обстановка.

— През нощта нямаше проблеми — казах с поглед, забит в пулсометъра ми. При първото повишаване на темпото, пулсът ми рязко се вдигна. Но пък причината може би се криеше в спомена за преживяното днес сутринта. Задължително трябваше да поговоря с някого за това, колкото и неудобно да ми беше.

— Но след това се случи нещо ужасно — казах с известна доза драматизъм в гласа си.

— Какво точно? — Елизабет рязко замръзна на мястото си от любопитство.

— И така, влязох в банята и седнах на тоалетната — казах аз и се изчервих до корена на косите си. Приемната ми майка постоянно ми повтаряше, че за такива неща не трябва да се говори. Дори думата „тоалетна“ трудно се изцеди през устните ми. — Изобщо не знам как точно да ти го кажа. Както си седях там и…

Елизабет ме хвана за ръката.

— О, не! Чувала съм за подобни случаи, но винаги съм си мислила, че са само вестникарски измислици. Какво беше? Плъх? Кайман? Огромна змия? — с всяко животно гласът и ставаше все по-истеричен.

Погледнах я недоумяващо.

— О, Боже, бих умряла от страх! — викаше Елизабет. Кожата по ръцете й беше настръхнала. — Бедната ти!

— Нямаше никакво животно, Елизабет! — отвърнах й, все още доста объркана.

Елизабет смръщи чело.

— Искаш да кажеш, че не е имало никакво животно в тоалетната чиния? Е, какво беше тогава?

— Ами, тъкмо правех… линг-линг — казах много тихо.

— Моля? — попита Елизабет. — Какво пък трябва да е това? Специална китайска гимнастика за таза, която се практикува само върху тоалетната чиния?

— Пиш-пиш — прошепнах аз.

— Пиш-пиш — повтори Елизабет и изсумтявайки отново се затича.

И аз се затичах след нея.

— И така, нека отново да преповторим страховитата ти история — сумтеше тя. — Значи отиваш днес сутринта до тоалетната и правиш пиш-пиш. Наистина интересна история. Честно. Много съм впечатлена. Само дето някъде ми се губи поантата.

— Но това не е всичко — казах аз. — Значи както си седя на тоалетната чиния и от душ-кабината изведнъж изскочи Оливер.

— Е, и? — Елизабет отново се закова на място. — А-а-а, сега разбирам. Животното се е било скрило в душ-кабината. Или може би убиец с брадва. Пак става.

— Никакво животно нямаше, по дяволите — казах аз, вече започвах да се нервирам. — И убиец с брадва нямаше. Оливер ме видя.

— Как си правила пинг-понг?

— Линг-линг — тихо казах аз.

Елизабет поклати отчаяно глава.

— Познавам те от толкова дълго време, но не бях и предполагала, че имаш проблеми с отделителната си система.

— Не е редно да се говори за тези неща — казах уморено. — Човек не трябва да се оставя да го хванат, докато го прави.

— Да го хванат — повтори Елизабет подигравателно. — Честно да ти кажа, Оли, в някои отношения си много особена. Да знаеш, че си задръстена до подметките на обувките си. Верно е, че може да се поспори по въпроса дали е романтично да гледаш как партньорът ти си бърше задника…

— Ш-ш-шт! — казах отвратена. — По-тихо!

— Оли! — извика Елизабет. — Имаш нужда от психотерапевт!

— Защото съм възпитана да се държа прилично ли?

— Не, защото имаш дяволски голям анален проблем — отговори ми Елизабет. — Никой досега не ми беше разказвал по-скучна история: Беше ужасно! Седях на тоалетната, когато от душа излезе съквартиранта ми.

— Беше гол! — възкликнах аз.

— Хайде стига бе! — каза саркастично Елизабет. — Във вашето семейство да не трябва да се къпете с бански?

— Елизабет — избухнах, — мислех си, че поне ти ще проявиш малко разбиране и ще ми съчувстваш за ужасната ситуация, в която изпаднах.

— Не. Ни най-малко — каза Елизабет и се закиска. — Знаеш ли от колко време не съм виждала гол мъж? Поне готин ли беше?

— Доста — отговорих й. — Но какво ли си мисли сега за мен?

— Имаш предвид, защото си правела инг-янг? — попита ме Елизабет, вече видимо развеселена.

— Линг-линг — коригирах я.

— Мда — закудкудяка тя. — Може би сега клетият седи при психотерапевта си, за да може той да го отърве от този кошмар: „Изглежда, че жената на брат ми има бъбреци, а също така и пикочен мехур! Тя пусна урина в нашата тоалетна!“ За Бога, Оли, та това е най-естественото нещо на света. А какво правиш, когато ти се налага да пръднеш? Бягаш в килера ли?

— О, млъкни, Елизабет — скарах й се аз. — Изобщо не ме взимаш насериозно. Все пак така съм възпитана. Дължа страшно много на приемната си майка.

— Радвам се, че добрата женица живее доста далеч от тук — каза Елизабет. — От толкова приказки и на мене ми се доходи. Сега ще се скрия зад онзи храст и ще направя фън-шуй. Разбира се, ако нямаш нищо против.

* * *

Щефан нямаше нищо напротив, че Евелин пръска пари за боя и че командирова господин Кабулке да боядисва.

— Все нещо трябва да прави бедното момиче — каза той. — Преди е работила по дванайсет часа на ден без прекъсване, като лъвица. Трябва да е била наистина добра в работата си. Вчера вечерта ми разказа колко е печелила. Трябва да призная, че за жена заплатата й е впечатляваща.

— Може и така да е! — казах намусено. Намирах, че говори прекалено прехласнато за нея: „бедното момиче“, работело като „лъвица“, как ли пък не! — Не може ли да си намери някое хоби различно от това да ремонтира нашето жилище. Освен това, харчи нашите пари.

— Бедната, в края на краищата трябва да живее тук — каза Щефан. — А тя е такъв чувствителен естет, че накрая може да се поболее, ако няма възможност нищо да промени. А тапетите в гостната ни действително са в състояние да те подлудят.

А-а-а-а-а, чувствителен естет! Единственото, което беше в състояние да подлуди някого, бяха тези глупави влюбени брътвежи!

— Евелин смята, че шарките на тапетите ни могат да причинят импотентност — изстрелях, обзета от напиращото желание да я представя в лоша светлина.

Щефан присви очи.

— Така ли каза?

Кимнах злорадо. Тогава обаче ми мина мисълта, че забележката ми може да породи у Щефан желанието на всяка цена да докаже на Евелин, че шарките на тапетите в никакъв случай не въздействат отрицателно върху потентността му. Така че бързо се хвърлих на врата му и замърморих.

— Каква глупост само! Казах й, че външният вид на къщата ни не оказва ни най-малко влияние върху любовния ни живот. Нали така?

— Разбира се! — отговори Щефан.

— Ами тогава ме целуни, моля те! Защото след малко ще трябва да потеглям — когато казах това, очите ми се напълниха със сълзи.

Колко много исках днес да не правя нищо друго, освен да лежа в ръцете на Щефан. Докато аз лежах в прегръдките му, никой друг не можеше да го прави.

— Трябва да си малко по-смела, Оленце! — Щефан ме целуна по челото. — Винаги мисли за това, колко богати ще бъдем в най-скоро време — и с многозначителна усмивка добави: — И колко хубава гостна ще имаме, когато Евелин приключи с ремонта.

— Не бъди толкова сигурен — отговорих мрачно.

Вечерта претъпках ситроена с растения, сандъци и тор. Щом Евелин имаше намерение да посегне на нашата гостна, то тогава и на мен ми беше позволено да разкрася терасата й. Точно когато слагах и последния чимшир на седалката до водача, чух пресипнал глас да казва зад гърба ми.

— Има точно три минути до осемнайсет часа.

Изплашена до смърт, се извърнах и се озовах лице в лице с голямоносестия и голямоушест бивш гимназиален директор от шайката на Фриц.

— Господин Рюкерт! — извиках.

— Херберт — отговори ми пресипналият глас. — Можеш да ми викаш Херберт, момиче!

Не посмях да откажа това предложение.

— Нещо конкретно ли искате… Херберт?

— Само това да тръгнеш точно навреме — каза старецът. — Иначе басът ще бъде загубен по-бързо, отколкото бихме искали.

— Ох — пророних само. Все пак ми се искаше да се сбогувам с Щефан. Какво пък толкова значение имаше една минута повече или по-малко? — Кажете ми, вие на какво сте заложили? Че ще издържим? Или смятате, че няма да издържим тази половин година?

Херберт се усмихна загадъчно. Зад огромните му уши изникна Евелин.

— Колко хубаво, че успях да те заваря — каза тя. — Охо, добър ден, господин Рюкерт.

— Херберт — каза Рюкерт с пресипнал глас. — Почти осемнайсет часът е. Крайно време е младата дама да напусне района. Иначе…

— Херберт, Херберт — каза Евелин и погледна ръчния си часовник. — Все още има време за едно кратко съобщение. Оливия, моля те предай на Оливер, да не поема никакви ангажименти в четвъртък по обяд. Според компютърната ми програма за забременяване това е най-доброто време за зачеване.

Ама разбира се. Отношенията ни с Оливер и без това бяха толкова разкрепостени, че спокойно можех да му кажа кога точно е най-подходящия момент да прави деца.

Качих се в колата.

— Четвъртък по обяд. Ще му кажа.

— Остава само още една минута — каза Рюкерт. — Натиснете газта.

Това ми прозвуча доста подигравателно.

— Довиждане — казах аз.

— До утре — каза Евелин.

Рюкерт и тя ми махнаха за довиждане. Точно в осемнайсет напуснах района на градината. Може би грешах, но човекът, който си правеше вечерния джогинг и точно в този момент притича пред изхода на градината страшно ми заприлича на доктор Бернер. Изглежда, старите кокали денонощно следяха всяка наша стъпка.

* * *

Сега трябваше да се появя пред Оливер не само като безсрамната пикла от сутринта, но и като тази, която трябва да го осветли по въпроса кога е най-подходящия момент да прави децата. Само при мисълта за това цялата се изчервявах. Най-добре щеше да е да му напиша бележка: „Не се ангажирай в четвъртък по обяд. Причина: зачеване на дете.“ Оливер щеше да я прочете и да я мушне дискретно в джоба си. Така темата щеше да приключи.

Но за съжаление, когато влязох в апартамента, той вече се беше прибрал.

— Много либерално работно време имате в тази телевизия! — казах, вече леко раздразнена.

— Просто в Германия нищо не се случва — каза весело Оливер. На котлона нещо се готвеше и навсякъде се разнасяше великолепна миризма. — Само пожар в един склад за пиротехнически материали. Няма убити, нито ранени.

— Колко хубаво за теб, нали? — казах аз и надуших чесън, зехтин, домати, патладжани, тиквички, кайма — миришеше невероятно добре.

— А как мина твоят ден, карфиолче?

— Съвсем не лошо! — Като се изключи сутринта. Най-добре веднага да приключа с неприятната част. — Евелин ми каза да ти предам да не се ангажираш с нищо в четвъртък по обяд.

— И защо? — попита Оливер.

— Защото… защото… ти знаеш защо! — отговорих раздразнено.

— О, ден за оплождане! — досети се Оливер. — Не знам, но тази компютърна програма взе много често да изплюва дни за оплождане и започвам да си мисля, че е нещо развалена. Но аз нямам нищо против.

— Типично по мъжки! — отговорих и за съжаление отново цялата се изчервих.

Оливер ме погледна с високо повдигната вежда.

— Карфиолче, днес много често взе да се изчервяваш? Какво толкова се е случило? Сутринта в банята изглеждаше много объркана. Да не би да е, защото бях гол? Или пък, защото видях гащичките ти на цветчета?

— Нищо подобно — отвърнах разпалено. — Това е нещо напълно естествено, така каза приятелката ми Елизабет. Всички хора го правят.

Оливер изглеждаше по-скоро развеселен, отколкото объркан. Въпреки това попита:

— Всички хора правят какво?

— Линг-линг — отговорих колкото се може по-агресивно.

И в този момент ми се изчервиха дори и ушите.

Сега и другата вежда на Оливер се повдигна нагоре.

— А това е синоним на…?

Цялата ми агресия се изпари във въздуха.

— На ходене по нужда — отговорих вече напълно съсипана. — Съжалявам, но съм възпитана да бъда по-срамежлива. Вкъщи си имахме тоалетна, но се промушвахме и измъквахме от нея, така че никой да не ни види. От този навик не мога да се отърва просто така, дори и след толкова години.

Оливер се засмя.

— Чуй ме, карфиолче, когато двама души съжителстват в една къща, не може да се избегне другите да не забележат това или онова. Но ако наистина това толкова те притеснява, ще въведем следното правило: всеки, който използва банята, е длъжен да заключи вратата. А сега стига си мислила за линг-линг — на това място той се засмя. — Разполагай се, защото съм приготвил пълнени патладжани с кайма в доматен сос.

* * *

Докато Евелин с такава жар се бе заела да преобразява гостната ни, щях да направя същото с терасата им. При това, без да я питам. Мога да ви уверя, че в промеждутъка между осемнайсет часа и времето за лягане могат да се постигнат много неща. Да, в този интервал могат да се променят цели светове. От железарията купихме греди, дъски и летви от чамово дърво, които боядисах в чуден, топъл, меден цвят. Оказа се, че Оливер не е толкова несръчен при боравенето с трион и бормашина. Е, не можеше да се сравнява с мен, разбира се. Само за няколко вечери изградихме в северния край на терасата беседка, със стени и таван от диагонално сковани летви, отпред с дълбоки дървени сандъци с цветя. Сред тях, на височина удобна за сядане, монтирахме двуметрова дъска, която щеше да играе ролята на пейка или дори на шезлонг, само трябваше да намеря подходящи възглавници. Беседката щеше да възпира вятъра, да осигури сенчест кът за летните жеги, както и да създаде една по-уютна домашна атмосфера. Много скоро всичко тук вече нямаше да напомня на паркинг. Бях избрала само високо израснали растения, които веднага да придадат вид на обрасла джунгла. Повечето хора избираха за терасите и балконите си растения, които цъфтят. Аз обаче реших да се спра на растения с големи зелени листа, защото трябваше да огранича дейността си само до няколко квадратни метра. Всъщност зеленото е много пъстър цвят и в това всеки може да се убеди, когато тръгне да си избира мебели, дрехи или цвят за косата. Когато става въпрос за растения обаче, всеки го подценява.

Джунглата на терасата на Оливер и Евелин съдържаше около седемнайсет различни цвята на зеленото, без да броим нюансите.

Оливер беше впечатлен.

— Истинско чудо — каза той. — Сега терасата изглежда много по-голяма отпреди!

Разбира се, за малко да се пръсна от гордост. Да, наистина се бях справила добре. Сега липсваше само осветлението, което да допълва атмосферата с настъпването на нощта. В един от каталозите, които получавахме в магазина, бях открила фенери за закачане по дърветата, чиято цена на едро беше донякъде поносима. Само че трябваше да купиш минимум трийсет. Но пък какво от това, остатъка щях да продам в магазина. В същия каталог имаше и много симпатични, раирани възглавнички за сядане. Размерът им точно пасваше на новонаправената пейка. Само че и тук трябваше да се купят поне десет, което правеше със седем повече от необходимите. От друга страна, на човек винаги можеха да му потрябват възглавнички за сядане, а специално тези бяха модел, който щеше да е винаги актуален. Можех да запазя излишните за коледни подаръци или нещо подобно. В крайна сметка поръчах всичко, а когато след няколко дни доставката дойде, терасата придоби съвършен вид.

— От беседката скоро почти нищо няма да се вижда — уверих Оливер. — Бръшлянът и хмелът така гъсто ще покрият дървенията, че може би ще пазят дори и от дъжд.

— Фантастично е — каза Оливер, отпусна се върху новите възглавнички и вдигна краката си. — Сега човек може да си поеме спокойно въздух, без да се нагълта с отровни газове.

— Мисля, че това е напълно достойно за твоето градинско предаване — казах нескромно. — Терасата преди и след това!

— Всъщност направих снимки — отвърна Оливер, — които сега вече мога да покажа на програмния ми директор. Между другото, концепцията ми е почти готова. Ти ще бъдат първата, която може да я прочете.

Погледнах си часовника и подскочих.

— Време е за новините! — извиках. — Много ми е интересно кой пожарникар си интервюирал днес.

* * *

През третата седмица на май почти бях свикнала да не живея в къщата си и да виждам съпруга си само в светлата част на деня. Вече не плачех всеки ден, когато напусках градината. А и престанах да си представям как изглежда Евелин, облечена в ефирно бельо.

И без това нямаше никакъв смисъл.

Щефан много се беше променил, това щеше да го забележи дори и слепец. Явно не можеш да съжителстваш с личност като Евелин, без да се промениш. Той започна да отделя много голямо внимание на външния си вид. Прическата му беше много стилна (беше сменил фризьора си), миришеше на нов парфюм, а тенът на кожата му започваше да ме навежда на съмнение дали не посещава солариум.

— Е и какво ако ходя? — отговори ми с раздразнен тон, с какъвто в последно време разговаряше с мен. — Нямам излишно време по цял ден да се излежавам на слънце. Мисля, че солариумът е една добра и здравословна алтернатива.

— Здравословна? — повторих подигравателно.

— Да, точно така! — потвърди той. — Между другото, смятам, че загорелият тен и на теб ще ти отива, Оли-Дундичке.

Разбира се! Нали Евелин беше покрита от главата до петите с тази мека, нежна и златистокафява кожа. До този момент си мислих, че при нея въпросният тен е просто генетично заложен. Но явно не всичко бе толкова истинско, колкото изглеждаше.

Дълбоко се съмнявах обаче, че и при мен посещенията на солариум щяха да доведат до такива впечатляващи резултати. Аз просто бях от типа „светлокожа, розова и червенобузеста“. Човек или харесваше това, или не го харесваше. Не беше честно, че на Щефан вече не му харесваше.

Най-влудяващото и някак си обидно обаче беше, че Евелин също се променяше. Никога преди не я бях виждала да се усмихва толкова често, правеше впечатление на щастлива и освободена. Без съмнение, това беше от действието на онзи хормон, който се отделя, когато човек е влюбен. И когато прави често секс.

Просто се пръсках от ревност.

Елизабет, която ежедневно изнервях с темата „Щефан и Евелин“, един ден ме попита доста остро, докато бягахме в парка:

— И какво ще направиш, ако Щефан действително започне някоя афера с Евелин?

Ако вече не я е започнал.

— Ще ми стане изключително мъчно — казах аз. — На мен и сега ми е изключително мъчно.

— Да, да — каза Елизабет. — Това ми е ясно, но какво ще правиш с него?

— Как така какво ще правя? — попитах аз.

— Ами например: ще го пребиеш, ще го кастрираш, ще го осакатиш, ще го изоставиш в пустинята… или просто ще го изхвърлиш?

— Нищо подобно не бих направила! — казах малко възмутена.

Но виж, на Евелин…

— Значи съвсем тихо и кротко ще се разделиш с Щефан? — попита Елизабет.

— Не! — извиках аз. — Изобщо нямам намерение да се разделям с него. Освен ако той не поиска да се раздели с мен. Но знаеш ли, не вярвам да се стигне до там, защото сега Евелин и Оливер са решили да имат дете… А и мисля, че тази афера, ако изобщо има такава, та тази афера все някога ще приключи…

— Виждаш ли? Така си и мислех — отвърна Елизабет. — Пичът може да си прави каквото си поиска, а ти ще му простиш.

— Хм, да! — признах аз. — Ще му простя. Представи се само, десет години брак са си доста дълъг период. И изведнъж като на тепсия… не, не, по-скоро в леглото му се поднася великолепен екземпляр като Евелин. Та той трябва да е светец, за да устои на такова изкушение.

— Да, точно така, светец! — каза иронично Елизабет. — Ако разсъждавах като теб, щях отдавна да съм омъжена за Алекс и в момента да му прощавам седмата практикантка поред. Защото виждаш ли, само един светец би могъл да устои на практикантка.

— Това е друго нещо — казах аз.

— Винаги е „друго нещо“, когато става въпрос за другите — прекъсна ме нетърпеливо Елизабет.

— Освен това, изобщо не е доказано, че двамата имат връзка — казах с подчертан укор в гласа, сякаш Елизабет беше тази, която през цялото време го твърдеше.

— Именно — каза тя. — Със сигурност само си внушаваш и съвсем напразно се измъчваш.

Поклатих глава.

— Не, не. Само трябва да ги видиш: Евелин с нейната цъфтяща усмивка и кадифено гладка кожа, а Щефан с нов парфюм и много гел в косата…

Елизабет простена.

— О не, само не отново, Оливия, моля те! Дойде ми до гуша от постоянното ти циврене заради Евелин и свети Щефан. Щом имаш намерение да му прощаваш, просто го направи отсега. С това ще спестиш на себе си, на мен и изобщо на всички замесени много ядове.

Гледах я изумено. Да, така е, това е решението! Защо трябваше постоянно да се тормозя от представата как Щефан и Евелин се забавляват един с друг? Можех просто да премина направо към етапа, в който приемам всичко това за даденост и дори предварително да простя на Щефан. Би било проява на изключителна човешка възвишеност. И на мъдрост на всичкото отгоре.

За съжаление напоследък Щефан не ценеше нито възвишеността ми, нито мъдростта ми. Продължаваше да е раздразнителен и дистанциран. А колкото до Евелин, тя беше значително по-любезна към мен в сравнение с Щефан, но към нея не можех да проявя нито толерантност, нито мъдрост. В края на краищата тя оплиташе (или вероятно оплиташе) любимия ми съпруг в мрежите си, а и мамеше (или вероятно мамеше) най-добрия ми приятел — милия и добър стар карфиол. Не можех да й го простя толкова лесно.

Междувременно Евелин не се беше отказала от идеята си за собствена леха. Аз щедро й предоставих една доста голяма в оранжерия номер пет. Още на следващия ден лехата беше прилежно прекопана и наторена, а маникюрът и ръцете на Евелин бяха изрядни, както винаги, което събуди в мен подозрението, че господин Кабулке беше свършил работата вместо нея.

— Сега чакам само растенията — каза тя със задоволство.

Явно се беше спряла на нещо от интернет. Дано да не е поръчала нещо много екзотично, защото щеше да остане разочарована, ако крайният резултат се разминеше с очакванията й. Типичната грешка на начинаещите.

Май вече преваляше и в странния ни съвместен живот започваше да се забелязва нещо като рутина. Дори свикнахме с постоянното присъствие на доктор Бернер, банковия директор Шерер и голямоухия Хуберт, които винаги се появяваха, щом наближеше осемнайсет часа. Изобщо не бях сигурна дали искат да ни изловят как потъпкваме правилата, предвидени в договора, или тъкмо напротив, да предотвратят подобно действие от наша страна. Предполагах, че зависеше от това на какво всеки един от тях е заложил: дали ще издържим, или не. Щефан дори се кълнеше, че посред нощ през прозорчето на банята бил видял един от тях да пуши лула в градината.

— Е, това си има и хубави страни! — каза той. — Докато старите кокали дебнат навън, няма защо да се притесняваме, че някой може да ни обере.

Неделните закуски продължаваха постарому да се провеждат в зимната градина на Фриц. Разликата беше в това, че Щефан идваше с Евелин, а пък аз с Оливер. Те пристигаха с лъскавото беемве, докато ние се дотътряхме някак си натоварени в ситроена. Евелин беше обсебила напълно новата кола, въпреки че тя наполовина принадлежеше на Оливер. Според нея без кола човек би бил загубен насред тази пустош, в която според нея се намираше градината.

Щефан също често караше стилния кабриолет в околността. Трябва да призная, че много му отиваше. Иначе всичко си беше постарому.

Гертнерови — едно семейство, което трябваше да се откаже от старите си навици. Включете телевизора си и се чудете как така все още няма убити!

Но това изглежда беше само въпрос на време, защото Еберхарт продължаваше да ни досажда с въпросите от последното предаване на „Стани богат“ и забележките си на голям всезнайко. А с всяка изминала седмица нивото на агресията ми рязко се покачваше. Тайно си мечтаех да избоксирам мекото шкембе на Еберхарт с колкото сила имам.

Катинка изобщо не подозираше колко беше близо моментът, в който щеше да стане вдовица. Всяка седмица тя носеше дрехи в различен пастелен цвят и постоянно обсъждаше с Фриц въпроса, кои мебели трябваше той да премести в къщата им и кои поради липса на място трябваше да останат в марципановата торта. Фриц не гледаше сантиментално на нещата, но за разлика от него Катинка всяка неделя се давеше в сълзи. Това май беше въздействието на хормоните на бременността. Беше си направо ужасно. Сега вече знаех защо не искам да забременявам.

— При това положение трябва да се разчисти и килерът — каза Фриц и ние всички трябваше да слезем долу и да разгледаме така наречените безценни съкровища, които бяха складирани там.

Беше огромен килер, претъпкан до тавана с вещи, за които беше разбираемо защо са захвърлени тук.

— Можете да вземете, каквото пожелаете — каза Фриц.

И това беше жест на невероятна щедрост от негова страна (разбира се, като изключим историята за милионите). Имаше само един малък проблем — никой не искаше нищо. Нито плетените като кошница лампи от седемдесетте, нито холната гарнитура в синьо каре, нито белите столове от изкуствена кожа на червени цветя, да не говорим за комплекта за обзавеждане на детската стая от 1976, състоящ се от мебели от шперплат, облепени с фурнир.

— Неблагодарни хора — каза Фриц. — Тогава ще организираме разпродажба отпред на двора. Ще е жалко нещата да се изхвърлят. Навремето струваха много пари. На повечето дори пазя фактурите.

Всички простенахме.

— Никой няма да ги иска — каза Оливер.

— Дори и най-заклетите фенове на седемдесетте — допълни Щефан.

— Моята особа проявява все пак интерес към този фотьойл — каза Еберхарт и се пльосна във фотьойл с размер XXL и отвратителна дамаска.

— При това положение може би твоята особа ще прояви интерес да се заеме с организирането на разпродажбата — попита хитро Евелин.

— Ако моята особа задържи печалбата! — отговори също толкова хитро Еберхарт.

Стори ни се справедливо. Беше почти изключено печалбата да е особено голяма. Освен това след по-малко от половин година щяхме да сме милионери, при това положение спокойно можехме да го раздаваме по-ларж.

— Който не уважава пфенига, не заслужава и талера — каза Еберхарт.

— Имаш право, момко! — възкликна Фриц. — С такова мислене ще постигнеш нещо в живота.

— Чудесно! — каза Евелин. — При това положение можем да се възползваме и да разчистим боклуците и от съборетината на Оливия и Щефан. Там властва изключително лош фън шуй, заради купчините боклуци. Например за дивана в гостната вече нямаме никакво приложение.

Как така?!

— А къде ще спиш тогава? — попитах доста остро.

Предполагах, че няма да е във ваната.

— На старото желязно легло, което беше под стълбището ви — каза Евелин.

Бях открила старото желязно легло преди много година, някой го беше приготвил за изхвърляне. Рамката му от страната на главата беше богата на орнаменти и идеална за игрички със завързване. За съжаление липсваше другата част откъм краката и това ми беше попречило досега да го сглобя. Освен това беше толкова ръждясало, но и честно казано само в най-смелите си мечти бях фен на игричките със завързване, в реалния живот не ги практикувах. Така че, запазих леглото само защото ми беше хрумнало да направя от красивите, извити елементи от ковано желязо малка градинска портичка. Елементи от ковано желязо бяха последен писък в градинарството.

Но за съжаление, сега Евелин си беше присвоила и бъдещата градинска портичка.

— Липсва му долната част! — казах аз.

— Няма проблем — отговори ми тя. — Господин Кабулке вече измайстори рамка за матрака и монтира предната част на мястото на липсващата задна. Набавих и дамаска, която прикрива недостатъците в конструкцията.

— Матрак? — възкликнах учудено. — Дамаска?

— Матрака го купих с намаление само за 79 евро. А дамаската открих в интернет. Много красива, издръжлива и евтина. Разбира се, във вечно актуалното бяло. Щефан ми разреши да направя тази инвестиция.

— Аха, значи ти разреши? — изскърцах със зъби и погледнах Щефан ядосано.

Ако позволеше на Евелин да продължава да прахосва пари с тези темпове, мисля, че милионът щеше да бъде похарчен още преди да е попаднал в ръцете ни. И какво беше това сако, което носеше Щефан? Изглеждаше чисто ново. И много скъпо. Може би Евелин го беше консултирала при покупката, защото смяташе останалите му дрехи за вехти. Стиснах зъби от ревност.

Но Щефан изобщо не забелязваше погледа ми. В мислите си изглежда беше някъде далеч оттук.

— Във всеки случай според правилата на фън шуй, къщата редовно трябва да бъде почиствана от вехториите. Защото всеки непотребен, стар предмет излъчва отрицателна енергия — каза Евелин.

— Ама ти вярваш ли на фън шуй? — попита Катинка малко пренебрежително.

— Разбира се, че не! — каза Евелин, като прекара ръце през златистокафявата си коса. — Но с това, че вехториите трябва да се махнат, съм съгласна.

— Може все пак да има сред вещите някои, които да стават за нещо — казах и гледах право към Щефан.

В края на краищата това все още си бяха нашите вехтории.

— Не — категорично заяви Евелин. — Прегледах абсолютно всичко и отделих настрана нещата, които могат да се използват.

Продължавах да гледам към Щефан и да чакам най-накрая да се намеси. Но той само погледна към часовника си и попита:

— Е, значи приключихме за днес. Хайде, Евелин, да си ходим вкъщи.

Това дълбоко ме засегна. Това все още беше нашата къща.

Евелин сви рамене.

— Аз съм за!

— Май някой нещо много се е разбързал! — захихика Еберхарт.

За съжаление и на мен така ми се струваше. От голямото усилие, което полагах, за да простя предварително забежката на Щефан с Евелин получих жестоко главоболие. Може би идеята все пак не беше чак толкова добра, както мислеше Елизабет. А за личното ми фън шуй със сигурност не беше добре.

* * *

Няколко дни по-късно заварих Евелин да клечи пред собствената си леха в оранжерията с храстите. До нея на земята лежаха много картонени кутии, някои от които вече разкъсани.

Сред камарите от смачкани вестници различих лампи за растения.

— Какво по дяволите…? — започнах аз, слисана.

— Не се притеснявай. Платила съм ги със собствени пари — побърза да ме прекъсне Евелин. — А и ти ми каза, че мога да имам за пробната си леха толкова място, колкото си поискам.

— Така е, Евелин — отговорих й с тон, с какъвто се говореше на малко, твърдоглаво хлапе. — Но тук не ти трябва допълнително осветление. Това са пари, хвърлени на вятъра. В оранжерията е осигурено всичко, от което растенията имат нужда.

— За растенията, които имам намерение да отглеждам, е необходима повече светлина — отговори ми тя.

Усмихнах се снизходително.

— И какви са тези растения?

— Канабис — отговори спокойно Евелин и ми тикна торбичка със семена под носа.

— Канабис! — повторих изумено. — Имаш предвид коноп?

— Точно така — каза Евелин. — Поръчах да ми доставят семена и разсад. Не са ли сладки?

Между вестниците, в един от картоните видях мънички растенийца.

Поклатих глава.

— Уважавам твоята амбициозност, но защо започваш с толкова трудно за отглеждане растение? Пуловер ли искаш да си оплетеш от конопа? Със същия успех можеше да си поръчаш гъсеници на пеперуда копринарка от Китай, направо в комплект с фиданки от черница.

— Оливия! Това е канабис! Нямам никакво намерение да си плета пуловер. Ще произвеждам дрога.

— Евелин! Тук не можеш да отглеждаш наркотици! Това е противозаконно! Как изобщо се сдоби с всичко това?

— От интернет — каза тя и махна презрително с ръка. — Нали ти ми каза, че там може да се намери абсолютно всичко. И знаеш ли? Оказа се права. Можеш да си затвориш устата. Между другото, търговията със семена не е наказуема.

— Но… — започнах аз.

Не бях съвсем сигурна какво точно трябва да кажа, бях убедена само в това, че трябваше да започна с думичката „но“.

— Знам, знам, търговията с разсад е вече криминално деяние — каза Евелин. — Но истинското престъпление е чак когато започне разпространяването. И то с килограми.

— Виж какво, Евелин, ти да не би тотално да откачи! — изкрещях аз.

— Изобщо не откачам, просто търся нови предизвикателства — въздъхна тя. — А и нови възможности да изкарам пари.

— Съвсем скоро ти ще получиш един милион! — отново повиших тон.

— Един милион, с който първо ще трябва да покрием всичките си дългове — каза Евелин. — След което няма да останат много пари. А ако взема и наистина забременея, ще имам нужда от цяла торба с пари. Знаеш ли само една добра детегледачка колко струва? Така или иначе, ще трябва да изкарвам допълнително пари.

— Като отглеждаш и употребяваш наркотици? — възкликнах възмутено.

— Опазил ме Бог! — отговори Евелин. — Изобщо нямам намерение да ги употребявам. Най-много, за да проверя съдържанието на ТСН. Или се казваше HCG? Това винаги го бъркам. Човек може да получи от интернет всичко, от което има нужда. Там можеш да си поръчаш дори цяла лаборатория. Направо супер!

— Евелин, за такова нещо можеш да влезеш в затвора. А покрай тебе и аз.

Тя само кимна, олицетворение на самото спокойствие.

— Просто не казвай на никого. Беше ли вече в къщата? Господин Какабулке наистина много се постара. Гостната е готова. Изглежда наистина фантастично. Ела, ще ти я покажа!

Беше много елементарна отклоняваща маневра, но аз с удоволствие се оставих да ме заведе натам. Току-що ми беше хрумнала една успокоителна мисъл: Евелин беше пълен лаик и мразеше растенията. По нейни сведения досега винаги беше успявала да умори всяко стайно растение, при това за рекордно кратко време. Беше доста невероятно да успее да отгледа чувствителния канабис. И така проблемът щеше да се реши от само себе си.

В къщата ме лъхна не чак толкова неприятна миризма на прясна боя.

— Оттук — Евелин ме поведе към гостната, сякаш за първи път влизах в тази къща. Когато обаче тя отвори вратата, наистина си помислих, че съм се приземила на друго място. От старата мрачна гостна, задушавана от големите теменуги по стените и огромния радиатор под единствения прозорец, не беше останало нищо. Поех си изненадано въздух. Дори старото желязно легло не можеше да бъде разпознато. Някой беше положил робски труд да изчисти от ръждата всеки един от спираловидните орнаменти. Сега металните части бяха боядисани в кремаво бяло. Дори плюшеният заек с дългите крака изглеждаше като аксесоар, купен специално за тази стая.

— Не се ли е справил отлично, този господин Какабулке? — попита Евелин.

— Да, наистина! — продължавах да се чудя. — Как са се преобразили тези дванайсет квадратни метра! Къде изчезна радиаторът?

— Зад облицовката — отговори Елизабет.

Чак сега забелязах, че цялата лицева страна на помещението под прозореца беше облицована с бяло дърво, изрязано от някой (вероятно от господин Кабулке) във формата на лилии. От мизерния и огромен радиатор нямаше и следа. Така под прозореца се беше оформил един чудесен и практичен перваз, върху който Евелин беше сложила продълговата ваза с една-единствена бяла орхидея в нея. До нея стоеше сребърен свещник с бяла свещ, изгоряла наполовина. Преди още да се усетя и вече си представях как Щефан и Евелин се целуват, легнали на бялото легло, обгърнати от романтичната светлина на свещта. Еротична сцена с Брат Пит и Дженифър Анистън.

Веднага получих отново главоболие.

— Много е хубаво — измърморих.

— А какво ще кажеш за огледалото? — попита Евелин.

Огледалото беше поставено косо точно над леглото. Голямо и разкошно, то беше обградено в широка бяла рамка.

— Колко струва? — попитах само.

— Нула цента — засмя се Евелин. — Не го позна, нали? Това е кафявото, гнусно нещо, което висеше в килера ви. Почти го бях приготвила за разпродажбата на Еберхарт, но после прецених, че това парче е нешлифован диамант. Така ми хрумна и идеята да му сковем нова рамка. Господин Какабулке я направи и негова беше идеята да използва широки дъски, към които да закрепи отрязани летвички. Бил видял нещо подобно в едно списание. Голям фен е на списания от типа „направи си сам“, има всички издания от 1970 г. насам. Изглежда страхотно, нали?

— Може да се каже. — В огледалото виждах Евелин и Щефан как лежат на леглото, със загорели от слънцето (солариума) кожи на белите чаршафи…

Затворих вратата зад гърба си. В гадния и мрачен коридор се почувствах по-добре.

— Както виждаш, може да се ремонтира и без пари — рече Евелин. — А и удоволствието е голямо.

— Да, изглежда си права — казах аз.

Беше така изнервящо, че за тъй кратко време Евелин беше успяла да свърши толкова работа, която всъщност беше в моя ресор. В края на краищата, аз бях креативната личност, която не се боеше от работа. Аз бях тази, която умееше да борави с лопата, ножица, трион и бормашина като никоя друга. Аз, а не Евелин. Тя беше тази, която изглеждаше супер и изкарваше много пари — нищо работа! Но това, че тя беше жената, която преобрази ръждясалото ми желязно легло и отвратителното старо огледало, според мен изобщо не беше справедливо. На този свят все трябваше да има поне едно нещо, което да можех да правя по-добре от нея.

— Само не си и помисляй да променяш нещо в моя апартамент. Ясно ли е? — погледна ме строго Евелин. — В моя пентхаус не можеш да пипаш нищо, дори и една възглавничка не давам да преместиш от мястото й, чуваш ли? Смятам, че се разбрахме!

— Жилището ти не е чак толкова перфектно — казах все още в мрачно настроение. — А и за каква възглавница изобщо говориш? Смятам, че няма да навреди, ако там е малко по-уютно.

— Това, че не е в твой стил, не означава, че не е перфектно — каза Евелин. — Аранжирано е в минималистичен стил, с полъх от далечния изток. Не говорим за уют в класическия смисъл на думата. Но затова пък в апартамента ни човек може да се зареди със спокойствие и енергия. Всеки детайл е изпипан. Така че, долу ръцете от концепцията на апартамента ми.

— Добре де — отговорих вяло.

Но тогава се сетих, че вече бях променила някои неща в апартамента й, и усмивката бързо се върна на лицето ми. Не бях оставила и спомен от минималистичния й стил на терасата, ха-ха-ха! Оливер не й ли беше разказал вече? Явно не. Е, в този случай и аз се бях проявила като много креативна личност.

За малко да се изсмея злорадо.

— Но от мен да мине, можеш да се заемеш с терасата — ненадейно заяви Евелин. — Смятам, че има нужда от нещо като японска градина, мисля, че много ще отива на интериора.

— Имаш предвид бонзай дръвчета, декоративни камъчета и чакъл ли? — не можах да се въздържа да не се изкикотя.

— Просто казвам да вземеш под внимание стила ми.

— А да взема ли под внимание и вкуса на Оливер?

— Съкровище, боя се, че той изобщо няма такъв — усмихна се надменно Евелин.

— Напротив, има! — избухнах аз. — Само защото някой не споделя твоя вкус, изобщо не означава, че няма такъв!

— Не съм казала подобно нещо — отвърна Евелин. — На теб например смятам, че ще ти подхожда шведски битов стил, въпреки че на мен изобщо не ми е по вкуса. Но за кухнята ти си представям лек английски полъх. За нея препоръчвам битов стил, но не шведски.

— Кухнята? — побързах да я прекъсна разтревожено.

— … е катастрофална — продължи Евелин невъзмутимо. — Това отвратително, тъмно дъбово дърво, а и ужасния зелен, изкуствен плот. Човек целият се изприщва, дори само докато ползва микровълновата.

— Винаги го казваш, но досега не съм видяла и една пъпка по кожата ти — казах аз. — Съгласна съм обаче, че кухнята е ужасна.

Като вместо „кухня“ можеше да се спомене всяка друга стая от къщата и изречението пак щеше да отговаря на истината. Без гостната, разбира се, която вече беше много шведска.

— Рустиковото дъбово дърво го наследихме от предишния собственик, но печката е нова, ние я вградихме. Е, не точно нова. Купихме я много изгодно втора ръка от eBay. Но…

— Да, да, знам — прекъсна ме Евелин. — Че ново кухненско обзавеждане би струвало прекалено много. Точно затова огледах много обстойно старото и установих, че отвътре шкафовете са учудващо добре запазени, вратичките се отварят, все едно са смазани с машинно масло, никоя от тях не скърца и не заяжда. И ако всичко се боядиса в бяло и се монтира друг плот, ще изглежда много по-добре. Ще се добавят някои нови летвички, гадните стари дръжки ще се заменят с нови, по-хубави. И готово — кухнята ще изглежда съвсем като нова.

— Хм — измънках.

По дяволите, тази жена щеше да ме довърши. Първо се нахвърля върху мъжа ми, после върху кухнята ми! А на всичкото отгоре отглеждаше и наркотици в градината ми.

— Разбира се, шокиращите жълто-зелени плочки трябва да бъдат скрити някак си — продължи разсъжденията си Евелин. — Това може да стане с бял керамичен лак, но според мен още по-хубаво ще бъде с грапави дървени плоскости, боядисани в бяло.

— Хм — измънках за втори път, което Евелин изтълкува като съгласие. — С белия цвят човек никога не може да сгреши.

— Виждам, че сме на едно мнение! — тя се усмихна толкова ентусиазирано, както никога досега не я бях виждала да го прави. — В железарията се продават на добра цена масивни букови плоскости — продължи тя. — Вече говорих с Щефан и той смята, че малко боя и няколко цента за дръжки и плоскости няма да го разорят.

— Няколко цента? — изпъшках. — По-скоро няколкостотин евро!

— Ами да речем триста евро, всичко на всичко — каза Евелин. — Мисля, че е супер цена за чисто нова кухня! Като се има предвид, че новото сако на Щефан струваше почти двойно.

— Какво? — извиках аз.

— Армани — каза Евелин. — Стои му страхотно.

— Ти ли му го избра? — попитах, изпълнена с ревност.

— Не — отговори тя. — Не се интересувам от мъжката мода. Какво мислиш за кухнята? Господин Какабулке изгаря от желание да започне работа.

— Той се казва Ка-булке, колко пъти трябва да ти повторя!

Евелин не изглеждаше убедена.

— Виж, аз за всеки случай пак го попитах. И той съвсем ясно ми каза, че се казва Какабулке. Честно.

Завъртях очи.

— Горкият човек заеква. Защо не може да ти го побере главата?

Глава 9

За мое голямо изумление, канабисът на Евелин започна да расте с небивали темпове. Само две седмици след засяването на семената, от почвата започнаха да се показват малки листенца. Разсадът също вървеше добре, но на него започнаха да му никнат отблъскващо изглеждащи листа.

Противно на очакванията жаждата за живот на тези растения ме трогна. Би ми станало тежко просто ей така да ги захвърля на боклука.

— Тук не трябва да припарва никой, освен нас — казах на Евелин. — Иначе много скоро ще се окажем в затвора. Ако господин Кабулке види растенията…

— Ами спокойно можеш да му кажеш, че са домати — предложи ми Евелин.

— Домати! — извиках аз. — Господин Кабулке може и да изглежда малко отнесен, но със сигурност различава доматите. Освен това тези неща започват вече така да вонят, че можеш да се упоиш само от миризмата.

— Господин Какабулке никога не би ни предал — каза Евелин. — Но виж, Щефан ме притеснява.

— Щефан? Да не би да не си му казала какво отглеждаш в градината?

— Да не си откачила? — сепна се Евелин. — Тези Гертнерови всичките са дяволски консервативни и ревностни католици. Биха изпели на минутата всичко, което са видели тук.

— Ох! — възкликнах.

Може би имаше право. Повечето хора не биха одобрили това, което Евелин правеше тук. И аз не би трябвало да го правя. В края на краищата беше нелегално и неморално.

— За Щефан не се притеснявай — казах аз. — На него можем спокойно да му кажем, че това са домати. Той и след сто години няма да забележи разликата. Оттук нататък какво следва? Джойнтът от листата ли се свива?

— Не, не, не! — каза Евелин. — Използват се цветовете. Първо трябва да отгледам едно великолепно растение — майка. А мъжките безпощадно трябва да се унищожават. Виждаш ли? Това тук е мъжко. Можеш да го познаеш по това, че не създава съцветие. Е, в един момент и те цъфтят, но са напълно безполезни.

Евелин отскубна мъжкото от лехата и това до него също.

— Бедните! — казах аз.

— Това са безполезни паразити — отговори Евелин. — Добре че ги различавам, веднага щом ги видя. И след това — отскуб! — Евелин погали нежно едно растенийце. — Ти си момиченце, нали? Скоро ще разцъфтиш и така ще изплатиш на мама всичките грижи, които е положила за теб. Виж само, вече е образувала съцветие. Колко бързо само става всичко!

— Не трябва ли страничните издънки да се отстраняват, като при доматите?

— Да се отстраняват? Това пък как става?

— Ами, ето така — казах и хванах едно от растенията. — Взема се и…

Евелин ме удари през ръцете.

— Долу лапите! — извика тя. — Това тук си е моята леха. Аз се грижа за цветята! Не знам дали нещо трябва да се отстранява, но веднага ще проверя в интернет дали трябва да го правя с цветенцата ми.

— Не мисля, че можеш да наречеш това тук цветя — казах аз.

— Наричай ги, както си искаш, но ги остави на мира — тросна се Евелин. — Сега трябва да тръгвам, имам среща с Оливер. Утре ми е овулацията.

— Пак ли? — промърморих.

Оливер беше напълно прав, тази компютърна програма за забременяване беше нещо развалена.

Проследих ядосано как Евелин се качва в беемвето си и потегля. Беше красива като юнско утро. Животът е толкова несправедлив. Тази жена имаше просто всичко: всяка седмица овулация, секс с мъжа си и с мъжа ми.

— Не можеш да си сигурна! — казваше всеки път Елизабет, когато започвах да говоря за това (а това ставаше почти всеки път, когато се видехме).

Но аз бях убедена.

— Да приемем, че заключиш Каспар за един час в стая, пълна с желирани мечета. Мислиш ли, че няма да яде от тях? — попитах я.

— Разбира се, че ще яде — отговори ми.

— Виждаш ли? Абсолютно същото е положението с Щефан и Евелин — казах аз.

— Но Каспар е едва на четири години — отбеляза Елизабет. — А Щефан е на трийсет и седем. Искаш да ми кажеш, че не може да се владее повече от едно четиригодишно хлапе?

— Ако ставаше въпрос за желирани мечета, може би ще успее — казах. — Но не трябва да забравяш, че Евелин не е желирано мече.

— Въпреки това, нямаш никакви доказателства — каза Елизабет. — Освен това нали имаш намерение да му простиш.

— Е, да, отдавна съм му простила — казах и изскърцах със зъби. — Аз просто не съм от онези жени, които забелязват, че ги мамят чак когато нещата станат очевидни.

— Точно така — отговори Елизабет сухо. — Ти предусещаш нещата.

Не можех да изключа ревността си, колкото и усилия да полагах. А и Щефан не беше особено любезен с мене. Настроението му представляваше смесица от безразличие, нетърпеливост и гузна съвест — все неща, характерни за мъжете, които изневеряваха. Представата, че дарява Евелин с цялото си внимание и чар, ме влудяваше. Защо всичко на този свят бе толкова несправедливо? Евелин имаше просто всичко: красив мъж и външен вид на холивудска актриса. Освен това си откри и подходящи допълнителни занимания: отглеждаше дрога и ремонтираше къщата ни. (Не че нещо от това правеше лично: беше превърнала господин Кабулке в личния си роб. Можех да се обзаложа, че госпожа Кабулке също се пенеше от ревност.)

Защо, след като имаше всичко това, й бе притрябвал и моят мъж?

Въздъхнах дълбоко. Единственото, което ми оставаше, беше работата ми.

— Изглеждаш отвратително — посрещна ме Петра, когато влязох в магазина с няколко току-що засадени в саксии слънчогледи.

— Благодаря, подобно — отговорих разсеяно и мушнах във всяка от саксийките по една дървена пеперудка, боядисана в оранжево. Бяха ми ги изпратили по пощата много изгодно, единственото условие беше да купя най-малко сто. Увих ги в декоративно лико и казах на Петра да ги продава по 3,50 евро.

— Поне е нещо по-различно от бегониите — каза тя. — Все повече хора започнаха да идват заради другите неща. Храстите ти, например, се изкупиха напълно.

— Какво? — заоглеждах се изплашено.

Преди няколко дни, поради увеличилото се търсене, изкарах няколко чимшира от оранжерията в магазина, а някои от по-големите екземпляри сложих пред вратата, за да ловят окото. За да пресека ентусиазма на клиентите, сложих доста завишени цени, но очевидно това не ги беше възпряло. Нито един от тях не беше останал. Любимците ми! До един ги нямаше! Всеки момент щях да избухна в сълзи.

— Не разбирам хората — обади се Петра. — Да се изръсят толкова пари. Та тези храстчета са толкова скучни. Господин Гертнер също мисли така.

— Е, да — казах доста мрачно. — Но затова пък този месец ще отбележим няколкостотин евро повече в графата с печалбата.

И никога повече нямаше да видя чимширчетата си.

Петра наметна през рамо дамската си чанта и показа горната част от тялото си през вратата към кабинета на Щефан.

— Господин Ге-е-ертнер. Чаоче! Целувки!

— Чаоче! Целувки! — чух да отвръща Щефан.

В последно време прекарваше прекалено много време пред компютъра. Толкова много, че вече май не знаеше какво бръщолеви. Чаоче, целувки!

— Калкулирането е много важно — отговаряше ми той, когато го питах защо не си запълва времето с по-практични задачи.

Точно в този период от годината не насмогвахме с работата в градината, макар и това да ми доставяше страхотно удоволствие. Но в края на краищата той беше икономистът тук, не аз, и ако в момента калкулациите наистина бяха по-важни от всичко друго, тогава сигурно беше така.

Петра затвори вратата към кабинета.

— Трябва да взема малките — каза тя и изплези език. Жестът обаче не беше насочен към мен, а към следобедната й програма. — Днес е празникът по трудово, а Тимо, разбира се, си е избрал да сглобява възможно най-сложната ракета. По ръцете ми ще има повече лепило, отколкото пръст под ноктите ти. Направо отвратително!

— Какво ли не прави човек за децата си — отговорих вяло.

— Не го правя доброволно! — разпали се Петра. — Ако зависеше от мен, бих купила готов комплект. Но ако някой не вземе участие в празника, след това в детската градина му правят неприятни забележки. Тези жени са същински хиени.

Вярвах й сляпо.

— В твоите очи всички жени са хиени — казах аз. — Или тъпи кози, или смотани крави.

— Всички, освен теб! — отговори тя, стигнала вече почти до вратата. — За теб смятам, че си попово прасе! Ха-ха-ха!

— Ха-ха-ха! — казах аз.

Някой ден щях да нахлузя някоя саксия на главата на тази гъска. При това с всичка сила.

Затворих вратата на магазина след нея и влязох в кабинета на Щефан. Дори и по време на обедната почивка не искаше да стане от компютъра.

Започнах да разрошвам косата му любвеобилно.

— Недей! — каза той. — Ще ми развалиш прическата.

— И какво от това? — отвърнах. — Масажът помага срещу главоболие и пренапрежение.

— Нито имам главоболие, нито съм пренапрегнат — отсече той. — И ако случайно не си забелязала, опитвам се да работя.

— Ах ти, с твоите числа и статистики — отговорих. — Тази работа не доставя удоволствие. Искаш ли да чуеш нещо оптимистично? Само през изминалата седмица от чимширите ми съм направила оборот над хиляда евро!

— Да, знам — каза Щефан. — Но май забравяш, че си вложила в тях години усилия и пари. И то повече отколкото накрая си получила.

— Да, но ми доставяше удоволствие!

— Оли, ти май не искаш да проумееш? Този бизнес можем да вдигнем на крака само ако това, което извлечем от него, е повече от това, което сме вложили като труд и средства! Това е проста сметчица. Дори ти би трябвало да го разбереш!

Спрях да разрошвам косата му. И без това тя беше твърда като бодли заради гела и пяната за коса.

— Не ми говори, все едно съм някаква тъпанарка! Много добре виждам, че в последно време от моите растения правим много по-голям оборот, отколкото от твоите бегонии. Май това е, което ти разваля настроението.

— Това, което ми разваля настроението, е мизерната печалба — отговори Щефан.

— Но поне е по-висока, отколкото тази от бегониите — настоях аз.

— И все пак си остава мизерна — каза той. — В този бизнес просто няма бъдеще.

— Кой бизнес имаш предвид?

— Градинарския — каза Щефан с презрение. — Занимание за жълти стотинки. Баща ми е прав, това не е работа за мен. В крайна сметка съм дипломиран икономист. Експерт в областта на маркетинга. При това бях добър. Мога да кажа, че бях един от най-добрите във випуска. А сега, погледни ме само. Губя си времето с някаква си западнала градина и продавам цветя с печалба от четиринайсет цента и половина на парче!

— Градината не е западнала — възразих разпалено. — Просто е в процес на развитие. Тя ще стане великолепна, ако продължаваме в същия дух. Бизнесът ни също прохожда в момента.

— Това е един мизерен бизнес — каза Щефан. — Всичките ми приятели, дори и най-глупавите, на които помагах по време на следването, сега имат по-хубава работа от моята.

Господи, това беше нещо ново! Изплаших се, че клетият изживява своята „криза на средната възраст“. Може би малко преждевременно, но всичко друго пасваше: новата прическа, аферата с Евелин.

Изведнъж ме обля вълна на състрадание.

— Ти си претоварен — започнах нежно. — Имаш нужда от малко разтуха.

Погледът ми се плъзна към прозореца. Там Щефан беше решил да сложи стария ни диван от гостната. Не го беше предложил на Еберхарт за гаражната му разпродажба, защото смяташе, че в кабинета му би свършил доста по-полезна работа. И аз мислех така.

Съблазнително се разположих върху канапето.

— Ще дойдеш ли за малко при мен, Щефан? Само за половин час.

Щефан погледна нерешително към мен.

Усмихнах му се.

Най-накрая и той ми се усмихна и се опъна до мен на дивана.

— Е, добре, малка ми Оли-Дундичка. Половин час.

Въздишайки с чувство на наслада, започнах да разкопчавам ризата и прокарах ръка по топлата му и мека гръдна мускулатура.

Щефан се отдръпна и извика:

— Бъди по-внимателна!

Аз се понадигнах.

— Но аз нищо не съм направила.

— Жестоко ме боли!

— Извинявай — отвърнах боязливо.

Може би, от прекалена страст го бях погалила малко по-силно. В края на краищата, отдавна не ми се беше отдавала възможност да го погушкам.

Внимателно, все едно че е рохко яйце, се сгуших до тялото му. Но Щефан ме избута.

— Имам ето тук една синина — каза той. — Направо е огромна. Моля ти се, погледни я и ти внимателно.

Щефан бързо съблече ризата си и ми показа синьо-лилаво петънце, голямо, колкото ухо на игла, до гръдната кост. Според мен не изглеждаше да е опасно.

— Е, не е чак толкова голямо! — казах аз. — Може би си се блъснал в нещо.

— Не съм! — изпъшка Щефан.

— Може би просто си забравил — успокоих го, като продължих да го галя.

Но, охкайки, Щефан все така се взираше в синината. Реакцията му съвсем развали романтичната обстановка.

— Днес следобед ще отида на лекар. Не е ли странно, много често взех да получавам такива неща. Най-добре веднага да звънна и да питам дали не може ме да ме прегледа още днес. В края на краищата става въпрос за спешен случай.

— Е, щом казваш — казах подигравателно и се надигнах. — И без това имах уговорка за джогинг.

Това всъщност си беше самата истина. Само дето бях готова, без дори да ми мигне окото, да вържа тенекия на Елизабет. Сексът беше най-малкото поне толкова полезен за здравето, колкото и джогинга. А пък да бягам в парка можех и сама.

— А, ето те и теб най-накрая! — каза Елизабет, когато ме видя да излизам от пътеката, на която обикновено се срещахме.

— Задържаха ме — отговорих и наложих веднага много бързо темпо, за да изкарам яда и разочарованието от себе си. Явно за Щефан незначителната синина беше по-важна от мен. — Елизабет, бъди честна и ми кажи, смяташ ли, че изглеждам по-дебела от преди?

— Не! — каза тя. — Също толкова дебела си, колкото и преди.

— Това изобщо не е смешно — изпръхтях.

— Е, хайде де, Оливия, беше само шега. Изобщо не си дебела, просто циците ти са големи. Но това не е проблем, защото на мъжете им харесва.

— Явно на моя не му харесва — казах. Или поне вече не му харесваше. — Ще откача, Елизабет. Вече повече от месец не съм правила „ти знаеш кое“.

— Да, да — отговори припряно Елизабет. — Имаш предвид точно онова „ти знаеш кое“, което аз не съм правила от почти три години.

— Какво? Толкова дълго? — погледнах я смаяно. — Но как издържаш?

— Бягам — отговори Елизабет и се засмя. — Хайде, хайде, Оливия, не е чак толкова страшно. Да не би пък Щефан да е толкова дяволски добър в леглото?

— Да — казах напълно убедена.

— По-добър от всички, с които си била преди него?

— Преди него не съм била с никого — отговорих.

Сега вече беше ред на Елизабет да ме погледне смаяно.

— Щефан ти е бил първият?

— И последният — отговорих й гордо. — Знаеш ли, Елизабет, аз не съм от онези полиглотни жени.

— Искаш да кажеш полигамни. Полиглотни са тези с многото чужди езици.

— Точно така — казах. — По-добре полиглотен, отколкото полигамен. Това е житейският ми избор.

— Ясно — отвърна Елизабет и добави: — Може би и това е някакъв остатъчен проблем от твоето възпитание. Точно както и клинг-кланг!

— Това изобщо не е проблем — казах убедително. — И между другото, се казва линг-линг. Доста често използваем израз е.

До края на кросовата ни отсечка Елизабет от време на време ме поглеждаше доста притеснено. Но мълчеше и това ми харесваше. Мислех си за Щефан и кризата на средната възраст, която в момента изживяваше. Какво ли можех да направя, за да му помогна? Трябваше да го убедя, че работата ни в градината съвсем не е за подценяване. Аз самата го виждах по клиентите, които идваха и купуваха все повече и повече неща. Бяхме съвсем близо до това да се утвърдим на пазара. Хората щяха да идват отдалече, за да си купуват от нас висококачествена и в същото време рядка стока. А когато Оливер стартираше градинарското си телевизионно предаване и ние започнехме да доставяме растения на телевизията, изведнъж щяхме да станем по-популярни, отколкото ни се иска. Щефан трябваше да разбере, че работата му беше поне толкова престижна, колкото и тази на образованите му състуденти.

Когато обаче се върнах в градината, Щефан беше вече при лекаря. Аз се захванах за работа. Пресаждах, пикирах, сортирах, а, между другото, продадох и останалите слънчогледи, както и така търсените балконски домати и мини тиквички, които бях декорирала по същия начин. (Все пак пеперудките трябваше да бъдат продадени.) Ако на хората някоя стока се предлагаше достатъчно атрактивно, те просто купуваха.

— И какво каза докторът? — попитах Щефан, когато той се върна.

— А, той ли? — Щефан махна с ръка. Това означаваше, че докторът пак му беше казал, че е хипохондрик. И че синината му не е признак за никаква опасна болест. — Явно ще трябва да посетя някой интернист, ако искам да разбера какво ми е. Искаш ли да доставя още бегонии?

— Не — отговорих. — Почти нищо от тях не е продадено.

— Прекалено топло е за пазаруване на цветя — каза Щефан.

Как ли пък не. На хората им беше дошло до гуша от бегонии.

— Да — рекох въпреки това. — Днес май е прекалено топло за много неща.

Щефан ме изгледа със смръщено чело.

— Сега пък какво ти става?

— Много добре знаеш! — казах аз. — Никога нямаш време за мен. Знаеш ли кога за последен път сме спали заедно?

— Оли, наистина си много неразумна. Знаеш много добре, че в момента изживяваме много тежък период. От самото начало знаехме на какво точно се подлагаме.

— Аз не! Мислех си, че през деня все ще намираме време за нас двамата. Много ми липсваш, да знаеш! — казах аз подсмърчайки.

Изведнъж изражението на лицето на Щефан стана по-меко.

— И ти ми липсваш, Оли-Дундичке! — каза той. — Къде всъщност е Евелин?

— Излезе.

Сега изобщо не ми се говореше за Евелин.

— Къде?

— На среща с Оливер, заради овулацията й — положих главата си на гърдите на Щефан. — Наистина ли ти липсвам?

— Наистина — отговори той. — И ако искаш, утре следобед ще отделим повечко време за нас двамата. Става ли?

— Да! — казах аз.

По средата на прегръдката ни звънчето на магазина иззвъня. Щефан ме избута малко по-силно, отколкото беше нужно. Но на вратата беше застанал само доктор Бернер.

— Дъщеря ми каза, че продавате страхотни чимширени дръвчета — каза той. — Пожела си два от високостеблените за рождения си ден. Искат да ги сложат пред месарницата. Все едно, че магазинът им е някакъв проклет бутик или нещо подобно.

— Имам още два високостеблени — отговорих аз. — Но те съвсем не са евтини, доктор Бернер.

— Ах! — намигна ни докторът. — Щом е за децата, нищо не е прекалено скъпо, нали?

* * *

Преди него ден да се прибера вкъщи, набрах от градината край съборетината ни няколко килограма касис. Вече беше почти презряло, а аз съвсем не исках да го оставям на птиците. От килера на съборетината взех един кашон с празни буркани, които бях събирала през цялата година точно за тази цел. Нямаше нищо по-хубаво от домашно приготвено сладко от касис, освен може би домашното сладко от малини.

С кашона под мишница се промъкнах през къщата. Щефан още беше в кабинета си, така че имах малко време да пошпионирам, при това в собствената си къща. В кухнята цареше абсолютен хаос, половината от вратичките на кухненските шкафове бяха демонтирани, подът и стените бяха разбити и навсякъде се виждаха кутии и цели баки с бяла боя. Все още нищо не напомняше на кухня в английски битов стил.

Любопитно се вмъкнах в гостната, търсейки уличаващи следи, като например долни гащи на Щефан или течността му за контактни лещи върху нощното шкафче, или дори само полъх от парфюма му във въздуха на гостната. Но стаята беше безупречно проветрена. Чаршафите на леглото бяха перфектно опънати, без следа от гънка. Във вазата на парапетчето имаше нова, свежа орхидея, а вятърът развяваше една завеса от лек, снежнобял муселин. Веднага забелязах, че завесата я нямаше предния път. Дали не беше нарочно сложена, за да не може никой да вижда леглото отвън? В главата ми започнаха да се въртят предположения. На кого ли му беше приятно по време на секс да бъде наблюдаван от Хуберт и компания? Ако, разбира се, го бяха правили. Бях само деветдесет и девет процента сигурна в това. Бях си запазила един процент надежда, че и с Евелин Щефан говореше само за синините си.

Явно Оливер го бяха задържали в работата. Когато се прибрах, него го нямаше вкъщи. Или пък трябваше да отработва, защото беше пресрочил обедната си почивка, концентриран върху Евелин и деня й за зачеване.

Обзета от лошо настроение се захванах да махам дръжките от касиса. Оскверних тенджерата, в която Оливер правеше спагети, като започнах да варя в нея комбинация от цели килограми касис, захар, пръчица ванилия и известно количество от калвадоса на Оливер. Добре, че имаше модерна газова печка, защото сместа прекипя и за един керамичен котлон това би означавало край на чистия му и поддържан вид. След това можете да го бършете и стържете, колкото си щете и все пак до края на живота си ще му личи, че на него е било варено сладко от касис.

Когато най-накрая разпределих цялата смес по бурканите, кухнята изглеждаше така, сякаш някой е бил заклан в нея. Нещо, което на драго сърце бих направила. Истината е, че изглеждаше потресаващо. Но там, където се рендосва, няма как да няма стърготини.

Поставих бурканите да изстиват с главата надолу и се захванах да надписвам етикетите. Това беше едно приятно занимание, направо наслада за очите. На първия етикет изписах с украсени букви: „Недостижимото и великолепно сладко от касис на Оливия с истинска ванилия и дъх от калвадос“, а отдолу добавих годината на производството. Зашеметяващо! Но бурканите си бяха доста солидно количество и след десетия надписан етикет ръката ми отмаля. „Сладко от касис с ванилия и калвадос“, а отдолу година на производство. И това беше достатъчно на човек да разбере какво държи в ръцете си. Два етикета по-късно вече реших, че всъщност е напълно достатъчно, да се знае, че става въпрос за „Сладко от касис“.

Когато Оливер се прибра вкъщи, вече бях надписала и последния етикет и разтривах изморено ръката си.

— Доста си се постарала! — каза той и посочи към червената цапаница на плота, която вече хващаше кора.

— Точно така! — отговорих аз, готова за нападение и посочих с ръце към бурканите. Ако сега му хрумнеше идеята да недоволства заради мръсотията, много се лъжеше.

— Двайсет и четири парчета. Собствено производство.

— „С. К.“ — прочете Оливер етикета на един от последните буркани. — Това пък какво трябва да значи?

— Това е съкращение — казах малко троснато. — От недостижимото и великолепно сладко от касис на Оливия с истинска ванилия и дъх от калвадос. Като го напишеш десет пъти и ще разбереш за какво става на въпрос.

Оливер изстърга малко сладко от работния плот и облиза пръста си.

— М-м-м, вкусно — каза той. — Не знаех, че сред силните ти страни е и домакинството, карфиолче.

— Имам повече силни страни, отколкото предполагаш — отвърнах.

Имах много повече силни страни, отколкото изобщо някой можеше да предположи. Това ми беше проблемът.

Оливер се отпусна върху един от столовете Philippe Strack.

— Какъв ден само! — изпъшка той.

— Само не се оплаквай! — казах аз.

В края на краищата той беше правил секс днес, а аз не.

— Ама ти днес май си в много лошо настроение? — отговори той.

— Да, съжалявам. Но понякога се чувствам така… излишна. Кажи ми честно смяташ ли, че напоследък съм надебеляла?

— Не — каза Оливер. — А надебеляла ли си?

— Не — отвърнах. — Но след трийсет телесната маса се разпределя по друг начин. Поне така казва Щефан.

— Аха — каза Оливер. — Е, аз смятам, че при теб всичко си е разпределено както трябва.

— Хм — обадих се, вече доста поуспокоена. — Прекарахте ли си добре с Евелин?

Оливер повдигна едната си вежда нагоре.

— Много добре! — отговори той.

— А къде всъщност се срещате винаги? — попитах.

— В един хотел.

— Е, как така, позволяват ли? Имам предвид само за обяд?

— В този хотел не може. Трябва да вземеш стая за цялата нощ — каза той.

— А защо тогава не се срещате тук?

Оливер сви рамене.

— В хотела е доста по-романтично.

— Да, разбира се — казах завистливо.

— Евелин извади отнякъде една книга от петдесетте години. В нея има съвети как добрата съпруга да направи мъжа си щастлив. Тя ми чете от книгата и после двамата се опитвахме да пресъздадем всичко. Да си умреш от смях.

— Е, чак толкова подробности не искам да знам — започнах да разтърквам очите си, опитвайки се да прогоня от съзнанието си представата как Оливер и Евелин се заливат от смях в хотелското легло, докато пробват пози от петдесетте. — Защо непременно искате да имате деца?

— А вие защо не искате? — отговори ми с въпрос Оливер.

Свих рамене.

— Ами много голяма отговорност е. И колкото и да се стараеш, накрая винаги правиш нещо грешно.

— Да, но в живота е така — каза Оливер.

— Просто не искам да бъда отговорна за още един разбит живот — рекох разпалено.

В действителност просто се страхувах от това да имам дете. Не от контракциите и напъването и тем подобните неща (въпреки, че Елизабет и Хана ми бяха разказали ужасяващи подробности за раждането на Каспар и Марсибил), а от това, което следваше след това. Или по-точно от чувствата, които нахлуват в теб като майка на такова малко, безпомощно бебе. Когато човек станеше родител, той вече не носеше само собствените си грижи и притеснения, но и тези на детето си. Когато го удареха с лопатка по главата в пясъчника, когато друго дете му се подиграваше заради странния цвят на косата, когато най-добрият му приятел предпочиташе да си играе с друго дете, когато учителката в детската градина не можеше да го понася — всички тези неща трябваше да бъдат съпреживяни и от майката. Аз намирах всичкото това за нечовешко. Искам да кажа, че и без това животът е достатъчно тежък.

— По-добре сама да се погрижа за пенсията си и сама да си се настаня в старчески дом, когато се стигне дотам.

— Да, но е много важно да имаш семейство — каза Оливер. — Знаеш ли, откакто водя съзнателен живот, са ми се запечатали следните картини в главата: деца, които се нахвърлят върху баща си, щом той се върне от работа, които подаряват собственоръчно направена поставка за салфетки за деня на бащата. Дечица, които нося на рамене, докато се разхождаме в парка, с които заедно пускаме хвърчило. И жена, която вари сладко и се усмихва нежно, щом се върнеш от работа.

— Това ти се е набило от рекламите — отвърнах сухо аз. — Не е за вярване, че и в главата на Евелин се въртят подобни кичозни картини. Шампоан за цялото семейство…

— Изобщо не й се въртят — отговори Оливер. — Тя иска дете, защото биологичният й часовник започва да тиктака.

— Ха-ха! — изсмях се. — Биологичният часовник работи само при хора, които имат подобни картини в главата. При мен нищо не тиктака. А когато в главата ми се появят картини, то те са наакани пелени, детски болести, нощи, през които не мога да мигна, неприятностите, когато детето носи лоши оценки вкъщи или е замервало кучето на съседите с камъни.

Оливер поклати глава.

— Може наистина представата за щастливото семейство да е само клише, но смятам, че в това отношение баща ми по изключение е прав. Всички имаме нужда от хора, които да са част от нас. Такива, на които да предадем онова, което самите ние сме научили от живота. Хора, зад които заставаме, и хора, които застават зад нас в тежките и хубавите моменти от живота. Колкото и сладникаво да ти звучи.

Отново свих рамене.

— Не можеш да бъдеш сигурен в това. Няма никаква гаранция, че ще можеш да помагаш на децата си. Моите родители например починаха, когато бях на седем години, и аз трябваше да порасна при чужди хора, с цяла дузина от постоянно сменящи се приемни братя и сестри.

— Изобщо не знаех — отвърна Оливер. — Мислех, че тогава на сватбата, това са били истинските ти родители.

— Не, това бяха приемните ми родители — казах. — Много са готини, но все пак не са истинските ми родители. Не се виждаме често с тях. Нали живеят на четиристотин километра оттук. Пишем си за Коледа и за рождените дни. И това е всичко. Все пак съм едно от многото им приемни деца.

— Бедната — Оливер направи жест, с който показа, че му се иска да ме погали по главата.

— О-о-о, моля ти се! Само не ми казвай, че не би могъл да живееш без неделните закуски у баща ти — сопнах му се ядосано.

— Напротив — отвърна Оливер и се ухили. — Може би всяка втора неделя ще ми е достатъчно, но наистина биха ми липсвали, честно. — А след кратка пауза добави: — Може би като изключим присъствието на Еберхарт.

— При мен явно липсва този фамилия-ген — казах аз. — Въпреки че приемното ми семейство си беше съвсем наред. Искам да кажа, че нямаше нищо от сорта на „Клетниците“ или „Дейвид Копърфийлд“.

— Копърфийлд! И той ли е бил сирак?

— Не фокусникът, а героят на Дикенс — разясних аз.

— Никога не сме били образцово семейство — каза Оливер. — Но въпреки това искам деца. Най-малкото, защото бих искал да го направя по-добре от баща ми.

— Няма да ти е много трудно, струва ми се.

— Мислиш ли? — Оливер ме погледна със съмнение. — Знаеш ли, не е бил чак толкова лош. Просто е правил това, което е смятал за най-добро.

— Да, така правят всички родители — отвърнах с пренебрежение. — Много съм доволна, че мнението на Щефан за децата напълно съвпада с моето.

И Щефан беше доволен, че аз имах същото мнение по въпроса. Той не искаше деца, защото щяха да ни костват „най-хубавите години от живота“, както обичаше да казва. Инвестираш в тях цяла камара пари и толкова много време и в крайна сметка след двайсет години трябва да продължиш оттам, откъдето си започнал. Да, но тогава, казваше Щефан, си с двайсет години по-възрастен и нещата съвсем не стоят така, както преди. А и човек не е същият. Така че дори и да не разсъждавахме еднакво с него и причините да бяха различни, пак стигахме до един и същ извод: и без деца човек може да води пълноценен и щастлив живот.

Или поне някакъв живот.

В момента моят беше доста жалък. Погледнах часовника. Почти десет часа. Какво ли правеха Щефан и Евелин точно в този момент? Може би лежаха на бялото си легло и практикуваха игрички със завързване?

Само да можех да им звънна и да им разваля настроението, помислих си. Но дори и това не ми беше разрешено. Фриц щеше да прегледа телефонната сметка и тогава можех само тъжно да помахам на милиона.

Освен ако не се обадех от уличен телефон!

Рязко се изправих. Оливер погледна към мен.

— Ще се разходя малко наоколо — казах аз, вече преполовила пътя към вратата. — Ще глътна малко свеж въздух.

Оливер кимна.

— Имаш ли карта за телефон?

Заковах се на място.

— Откъде знаеш, че…?

Оливер се усмихна накриво и извади портфейла от задния си джоб.

— Сигурно е хубаво да липсваш толкова много на някого. Ето, трябва да има поне десет евро в нея.

— Благодаря! — казах аз.

С удоволствие бих му обяснила, че на Щефан изобщо не му липсвах, защото по всяка вероятност в този момент лежеше в леглото на жена му. Но защо да развалям и неговото настроение?

На вратата отново се спрях и се обърнах към Оливер. Той вече четеше.

— Пред малката книжарничка до ирландския пъб — каза той, без да отделя поглед от книгата си. — Не можеш да се объркаш.

— Благодаря! — казах още веднъж.

Този мъж започваше малко да ме плаши.

Докато слизах по стълбите надолу, си мислех какво да кажа, ако някой вдигнеше телефона. Може би трябваше да пробутам нещо делово, като например обаждане от счетоводителя, което съм забравила да предам, или нещо от този сорт.

Долу на входа замалко да се сблъскам с някого. Беше свекър ми.

— Къде си се разбързала така? — попита той и ме хвана за двете рамена. Почувствах се все едно съм арестувана. Страхът подкоси първо коленете ми, след това усетих как цялата ми кръв се качва в главата. Бях много благодарна на приглушената светлина, която цареше тук долу, защото иначе Фриц веднага щеше да забележи, че съм гузна. Сега обаче можеше само да го предполага.

— Здрасти, Фриц! — изграчих аз.

— Навън вече е тъмно — обади се той. — А не виждам с теб куче, което да трябва да разходиш.

— Ха-ха — казах аз и започнах да дрънкам монетите, които бяха в джоба на якето ми. — Исках просто да си купя сладолед, при италианците от другата страна на улицата има страхотен „Афтър-ейт“ сладолед. Това е едно от предимствата на градския живот, по всяко време можеш да удовлетвориш желанията си.

— Така, така — каза Фриц и ме погледна изпитателно на сумрачната светлина.

Аз станах още по-червена, ако изобщо беше възможно.

— Доста е жежко днес — добавих.

— Имат ли и съвсем обикновен шоколадов сладолед? — попита Фриц.

Кимнах.

— Тогава ще дойда с теб — каза Фриц. — Знаеш ли, от цяла вечност не съм ял сладолед.

За мое щастие италианците още не бяха затворили и имаха както „Афтър-ейт“, така и шоколадов сладолед. С огромни сладоледени топки в хрупкави фунийки тръгнахме обратно към вкъщи. Фриц беше купил за Оливер топка малинов сладолед.

— Като дете най-много харесваше този — довери ми той.

— И още помниш такива неща? — попитах, крайно впечатлена противно на волята си.

— Ами да — отговори Фриц. — Един баща никога не забравя такива неща.

— Върнах сеее — провикнах се, веднага щом отключих вратата. — Водя и Фриц.

Оливер изненадано остави книгата настрани.

— Татко, не е ли малко късничко за проверки? — каза той.

Фриц подаде сладоледа на Оливер.

— Всъщност исках само да пийна един малък коняк с вас — отговори Фриц.

Оливер погледна фунийката със сладолед в ръката си.

— Малинов — казах аз. — Като дете ти е бил любимият.

— Не — отвърна Оливер. — Като дете харесвах само лимоновия. Всичко друго бих изплюл на секундата в краката ти.

Хвърлих укорителен поглед към Фриц. Как ли пък не, един баща никога не забравял такива неща!

— Е, да — каза Фриц, — възможно е да не си спомням много добре. Може би малиновият е бил моят любим сладолед, когато съм бил дете. Ако искаш, можем да ги разменим. Ето, моят е шоколадов.

— Добре, дай го насам — съгласи се Оливер.

Погледнах към топящия се сладолед и започнах да се притеснявам за белия диван на Евелин. Сигурна бях, че ако го изцапаме, щеше да обвини мен.

— Най-добре да излезем на терасата — предложих аз и допълних: — Там ще можем да изпием и по един коняк.

— Нямаме коняк — обясни Оливер. — Но мога да отворя бутилка вино. Много приятно каберне дорса.

Фриц много се изненада, когато видя терасата.

— Я, виж ти! — възкликна той, възторжено. — Лек полъх от Тоскана на терасата, забележително, дъще!

— Много благодаря! — отговорих аз и се забързах да запаля всички свещички, които бях поставила и окачила навсякъде.

— Никак не е зле! Мда, не е зле! — добави Фриц.

Оливер се върна с бутилка вино и три чаши в ръка.

— И аз участвах — каза той. — Но за съжаление май съм наследил двете ти леви ръце, татко!

— Затова пък изглежда много приемливо — продължи Фриц. — Може би вие двамата трябва да се заемете с новата ми градина. Съседите ми могат да ме зяпат отвсякъде, а аз не съм свикнал така.

— Това ще е нещо подходящо за новото шоу на Оливер от типа на „преди и след това“ — извиках аз.

Фриц повдигна едната си вежда нагоре. За първи път видях известна прилика между него и Оливер.

— Това пък какво е?

— Нищо интересно — опита се да прекрати темата Оливер.

— Напротив, смятам, че на Фриц ще му е много интересно — казах аз. — Оливер, покажи му концепцията си.

Намирах концепцията за страхотна, в края на краищата и аз бях участвала здраво в разработването й. Оливер се подърпа още малко, но накрая все пак я донесе.

Фриц чете дълго и накрая каза:

— Звучи много реалистично. Добра е!

Оливер го погледна недоверчиво.

— Искаш да кажеш, че не са глупави фантасмагории? Нито някакъв боклук, от който ти настръхва косата?

— В никакъв случай — каза Фриц строго. — Никога не бих казал такова нещо.

— Но досега винаги си казвал това за всяка от идеите ми! — отвърна Оливер.

— Не, само за тези, които са били глупави фантасмагории — каза Фриц.

Оливер въздъхна.

— А какво мисли шефът ти за това? — попита Фриц.

— Да, наистина, какво казва програмният директор за идеята ти? — попитах и аз.

Лицето на Оливер засия.

— Господин Дюр иска през следващата седмица ние още веднъж да презентираме идеята си пред една малка комисия. Но е почти сигурен, че планът ще бъде одобрен.

— Браво! — възкликна Фриц. — Явно човекът разбира, когато нещо е добро.

— Какво значи „ние“? — попитах обезпокоена.

— Ти и аз — отговори Оливер и се засмя на реакцията ми. — В края на краищата ти също работи върху тази концепция. Ти си моят експерт. Имам нужда от теб.

— Е, тогава… — казах аз.

— Е, тогава — каза и Фриц и вдигна чашата си за тост. — За вас двамата!

Невероятно, но прекарахме една много приятна вечер.

Глава 10

Тъй като предположих, че Фриц няма две вечери подред да ни направи контролни посещения, още на следващата вечер тръгнах смело към уличния телефон срещу книжарничката, с картата на Оливер в ръка, за да се обадя вкъщи. Беше малко след десет и навън все още беше светло, но в бялата гостна вече със сигурност гореше бялата свещ и разпръскваше навсякъде романтична светлина.

През целия ден беше дяволски горещо и дори сега едва се беше разхладило. Термометърът на терасата все още показваше трийсет градуса. Между другото, прекалено топло, за да се въргаляш в леглото.

След третото позвъняване, Евелин вдигна слушалката.

— Съжалявам, че ви притеснявам толкова късно — казах неучтиво аз. — Но задължително трябва да говоря с Щефан. Става въпрос за счетоводителя ни, много е важно.

— Много съжалявам — отвърна Евелин, — но Щефан излезе.

Кой ли пък би повярвал? Направих се, все едно не съм я разбрала.

— Викни го, моля те! Наистина е важно — казах ядосано.

Хубавото на старомодния ни телефон беше това, че човек не можеше да се разхожда навсякъде из жилището с него в ръка. Така на Щефан щеше да му се наложи да напусне любовното им бяло гнезденце, за да говори с мен. По всяка вероятност сега беше завързан със сатенената нощница на Евелин за желязното легло и не можеше толкова лесно да се освободи. Пфу!

— Не мога да го викна, Оливия — отговори Евелин с известна доза нетърпение. — Той не си е вкъщи.

— Добре, но къде е тогава? — попитах аз.

— Каза, че имал още нещо да доработва — отвърна Евелин. Можех ясно да си я представя как свива рамене. — Защо не му звъннеш в кабинета?

Ха! На този трик няма да се хвана. Някъде в далечината съвсем ясно чувах как някой шуми в жилището. Вероятно Щефан се опитваше да се освободи от възела.

— Добре, ще се обадя — казах с леденостуден тон. Нека да е наясно, че много добре знам какво става там. — И извинете още веднъж, че ви обезпокоих толкова късно.

— А, няма нищо — отвърна тя. — И без това аз и господин Какабулке още работим. Той в момента минава с шкурка вратичките на кухненския шкаф, а аз се опитвам да уцеля точния нюанс на бялото. Не трябва да е „твърдо“ бяло, в момента си мисля за лек намек към ванилов цвят. Какво мислиш?

А аз си мислех за нещо съвсем различно.

— Господин Кабулке още е на работа? — попитах, невярваща на ушите си. — При тази адска жега? — Часовникът на аптеката от другата страна на улицата показваше двайсет и два и двайсет. Евелин май искаше да ме преметне.

— Спокойно. Прави го съвсем безплатно — каза Евелин и добави снишавайки глас: — Мисля, че изобщо не му се прибира вкъщи, жена му явно е голямо чудовище. — В слушалката чух как нещо в къщата изтрополи. — Всичко наред ли е, господин Какабулке?

— Няма нищо, само дъ-дъ-дъската ми падна — каза някой, който прозвуча досущ като господин Кабулке. — Но сега ще я вди-вди-вдигна пак.

Или Евелин беше ангажирала първокласен имитатор на гласове, или господин Кабулке наистина беше там и шлайфаше вратичките на шкафа.

— Е, тогава хубава вечер — малко объркана затворих аз.

Известно време се взирах нерешително напред, след това набрах номера на кабинета. Там обаче се включи телефонният секретар.

— Вие се обаждате извън работното ни време — чух гласа на Щефан. Въпреки сухия текст, звучеше много секси. Заслушах се изпълнена с копнеж. — След сигнала можете да съобщите името си, телефонния си номер, както и причината, поради която ни търсите. С удоволствие ще се свържем с вас.

А, не, по-добре не. Причината за моето обаждане не беше много ясна, дори на самата мен. Ако Щефан лично беше вдигнал телефона, може би щях да му кажа: „Просто исках да чуя гласа ти.“

Къде, по дяволите, беше мъжът ми? Може би с приятеля му Адам играеха скуош. Но все още беше около трийсет градуса, доста горещо за скуош.

В телефонната карта на Оливер все още имаше пари, така че се обадих на Елизабет. За щастие, тя все още беше будна. Не беше чудно при тези температури.

— Какво правиш в момента? — попитах я полуразплакана.

— Ами, с Хана сме се пльоснали в надуваемото басейнче на децата и си пийваме розе — каза Елизабет. — Решили сме да пренощуваме тук.

— Звучи доста разхлаждащо — рекох.

— Да, ела и ти — предложи Елизабет. — Ще се намери място за още един. Имаме и голям запас от кубчета лед. Вадим леда от чашите с джин фис и си го слагаме в горнището на банските.

— Една на друга?

— Не, всяка в своето — каза Елизабет и се закикоти.

Изпъшках.

— Елизабет, Щефан не си е в къщи, а го няма и в кабинета му.

— Да, но това все още не означава абсолютно нищо — отговори ми Елизабет. Явно джинът я беше развеселил достатъчно, защото иначе само при споменаването на името на Щефан подскачаше нервно. — Може в тази жега да е решил да отиде на езерото. О, искаш да кажеш, че двамата с Евелин са отишли някъде?

— Не — казах. — Тя в момента ремонтира кухнята ми заедно е господин Кабулке.

— Ами, значи всичко е тип-топ — заключи Евелин.

— Не, не е! — подсмръкнах аз. — Някак си имам усещането, че изобщо не познавам Щефан. Дори не знам къде би могъл да се шляе днес вечерта. Може би Евелин ме излъга и той си е вкъщи, но не иска да говори с мен. Почти съм сигурна, че изживява криза на средната възраст.

— Виж, това не го вярвам. Той просто е мъж, а те, както е известно, от време на време откачат — опита се да ме успокои Елизабет. — А колкото до кризата на средната възраст, тя се проявява доста по-късно, нали така, Хана?

— Мъжете са като мазолите — чух да казва някъде там Хана. — Появяват се тогава, когато работата вече е свършена.

— Мисля, че си е пийнала малко повечко — отбеляза Елизабет. — Евелин наистина ли ремонтира кухнята ви? Не е за вярване! Наистина имаш късмет.

— Е да, но затова пък съм на път да остана без мъж.

— Никога не напускай мъжа си, може пак да дойде на мода — запя на висок глас Хана.

— Че тя и не иска да го напуска, Хана!

— Това е хубаво, защото една жена без мъж е като войник без пишка — изхълца Хана.

— Пушка, Хана, като войник без пушка.

— Защо изобщо се захванах с цялата тази работа? — затюхках се. — Още от самото начало имах лошо предчувствие. Захвърлих си брака заради един милион.

— Толкова си черногледа — каза Елизабет. — Има поне хиляда безобидни причини, с които да се обясни отсъствието му.

В този момент телефонът започна да пиука.

— Свършва ми кредита — рекох аз. — Кажи ми поне една от хилядата причини и ще се успокоя.

— Ами… — каза Елизабет, но точно в този момент връзката се разпадна.

Затворих телефона угрижена. В какво само се бях превърнала? Чувствах се като клетия съпруг на Деми Мур, когато разбра, че милионът не му е донесъл нищо, освен тъга.

Но точно тогава ме осени прозрение: ако Щефан не беше в леглото на Евелин и го нямаше в кабинета му, може би точно в този момент, и той като мен, беше на път към някой уличен телефон, обзет от мисълта да ми се обади. Много логично, нали?

Двамата мъже, които стояха на входа на ирландския пъб от другата страна на улицата, ми изглеждаха познати. Да, вече бях съвсем сигурна: добре изпеченото на слънцето кубе на единия и огромните уши на другия не можеха да бъдат сбъркани.

Разбрах, че трябва да се прибирам вкъщи, колкото се може по-бързо.

* * *

— Изглеждаш ужасно — посрещна ме Петра на следващата сутрин.

Все още беше непоносимо горещо, през нощта почти не се бе разхладило. Сигурно никой в Германия не е могъл да спи добре нея вечер, с изключение на онези, които притежаваха климатици. Дори и Петра изглеждаше, сякаш страда от жегата. Въпреки че беше само осем и половина, спиралата й за очи се беше размазала. Това май се беше отразило и на настроението й.

— Ама наистина е отвратително — каза тя. — Трябва да направиш нещо с косата ти.

— Да, знаеш ли, не е лошо при първа възможност да ми кажеш как си направила твойта прическа — отговорих й.

Отново беше вкарала около килограм малки, детски шнолки в косата си.

— Ау, и обувките! — възкликна престорено. — В тези изтъркани обувки краката ти сигурно са ужасно спарени! Отвратително.

Е, щеше да е пресилено да се твърди, че в тези жестоки жеги краката ми миришеха на свежи рози. Но пък за такива случаи хората бяха измислили топлия душ. Предполагах, че Петра сутрин и вечер пръска краката си с антибактериалния спрей за повърхности, с който тровеше и въздуха в магазина ни.

— Направо не мога да разбера какво изобщо намира мъжът ти в теб — допълни тя, с което върна мислите ми там, където бяха и преди малко.

Вчера вечерта Щефан така и не се опита да ми се обади, колкото и логично да ми се струваше това снощи. Оливер ми каза, че телефонът не е звънял цялата вечер и гласът му ми се стори изпълнен със съчувствие. А аз, ядосана и депресирана, отидох да си легна.

— Жени като теб са срам за женския пол — каза Петра.

Така повече не можеше да продължава.

Мушнах се покрай Петра в кабинета. Щефан беше седнал пред компютъра. Беше ми дошло до гуша вече от неговите изчисления! Но на монитора не се виждаха изчисления, а обяви за работа. От това, което успях да прочета от вратата, някой си търсеше ръководител на маркетинговия отдел.

— Това пък какво трябва да значи? — попитах, без изобщо да поздравя.

Щефан се обърна към мен.

— Затвори вратата, че отвън ще влезе топъл въздух.

Така изритах вратата, че адски бързо се затвори. Тук в кабинета наистина беше много приятно прохладно, защото един вентилатор раздвижваше въздуха.

— Къде беше вчера вечерта? — попитах.

— Вчера вечерта ли? — Щефан ме погледна, все едно че съм извънземно. — Към колко часа?

— Ами към… няма значение. Къде беше?

— Ами, в цялата къща смърдеше на боя и просто излязох.

— И къде, ако смея да попитам?

— Оли, това пък какво трябва да означава? Вчера вечерта беше адска жега и просто имах нужда от глътка свеж въздух.

— И къде беше?

Щефан поклати глава.

— Ти си полудяла, знаеш ли?

— Не беше в кабинета си, защото ти звънях.

— Напротив, точно тук бях — отговори Щефан. — Просто не вдигах телефона. Но ако знаех, че си ти, щях да…

— А кой друг би могъл да бъде, а? — попитах раздразнена.

— Може би някой, на когото не му е забранено да се обажда тук след осемнайсет часа — каза остро Щефан, — без да проиграе един милион евро. Ти да не си откачила да ми звъниш толкова късно тук? Много добре знаеш, че старците имат очи и уши навсякъде. В края на краищата, тук не става въпрос само за теб, а за всички нас.

Как само успя така да обърне нещата. Сега вече аз се чувствах отвратително. Да, не трябваше да се обаждам.

— Толкова много ми липсваше — казах жално, което си беше наполовина истина.

Изражението на Щефан стана изведнъж по-меко.

— Ах, Дундичке, нали ти така поиска. Сега просто трябва да издържиш. Още четири месеца и сме успели.

— Да — въздъхнах аз.

— Ще започнем напълно нов живот — каза Щефан. — Ти и аз — едно съвсем ново начало.

— Да — отговорих колебливо.

Какво точно имаше предвид? Съвсем на ново изобщо не исках да започвам. Малко новости нямаше да ни навредят, да. Но тези изненадващи идеи на Щефан започваха да ме притесняват.

Погледът ми се върна към монитора, там сега вместо обявите за работа се беше активирал скрийнсейвър: някакви рибки, които весело плуваха нагоре-надолу.

— Защо си търсиш нова работа? — попитах.

— В момента не си търся. Просто проверявам какви са ми шансовете — отвърна той.

— Но защо?

— Оли-Дундичке, нали вече се опитах да ти обясня: този бизнес няма никаква перспектива.

— Това изобщо не е вярно — отговорих разпалено. — Когато Оливер стартира градинското си шоу, ще станем най-известната градина в цяла Германия. Дори ще можем да развием каталожна търговия.

— Ох, Оли, — каза Щефан, — толкова си наивна! Усилено се говори, че магазинът за строителни материали още следващата година ще направи обособен градински отдел. И ако това се окаже истина, тук повече никой няма да влезе. Тъпо е да се вкопчваме в нещо, което е обречено на провал. Това няма ли най-накрая да ти влезе в тиквата?

— Дори и да обособят отдел за градината, това изобщо не ни касае — отвърнах. — Много добре знаеш как е в тези магазини: нискокачествени стоки, не обръщат внимание на клиентите и като допълнение малко евтин теракот. Хората, които пазаруват там, изобщо не са нашата клиентела. Щефан ме гледаше ядосано.

— Ти просто не искаш да го проумееш, нали?

— Не — отвърнах аз. Не исках да го проумея. — С Оливер вдругиден имаме среща в телевизията. Аз ще отида, за да отговарям на въпросите, отнасящи се до градинарството, които могат да възникнат. Всички там са пълни лаици и нямат никаква представа какво може да бъде постигнато само за два дена. Ако успеем да убедим програмния директор, още тази есен могат да бъдат заснети първите серии. Не е ли невероятно? Може би ще получа и консултантски хонорар.

Но Щефан не можеше да бъде впечатлен от всичко това.

— Как ми се иска да си по-разумна — рече той просто.

— А пък аз си мислех, че си падаш по по-глупавички! — каза Евелин.

Тя се беше появила съвсем тихо на вратата, жената мечта — в снежнобяла лятна рокличка и сандали.

— Не можеш ли да почукаш? — попита Щефан доста грубо.

— Не мисля, че е въпрос на можене, а по-скоро на желание — отвърна Евелин.

— Аз пък си мисля, че е по-скоро въпрос на възпитание — заяде се Щефан.

Гледах ту единия, ту другия. Какво им ставаше на двамата? Да не би да се бяха скарали?

— Искам да ти покажа нещо — обърна се Евелин към мен.

— Предупреждавам те, Евелин! — каза Щефан и строго скръсти ръце пред гърдите си.

— За какво я предупреждаваш? Какво да не ми показва? — попитах аз.

— Кухнята — отговори Евелин и се усмихна ехидно. — Не се притеснявай, Щефан, нея ще й я покажа чак когато е готова. Просто исках да покажа на Оливия доматите си.

Щефан недоверчиво присви очи.

— Домати?

— Да, домати — отвърна Евелин и му се усмихна.

Бях напълно убедена, че двамата криеха нещо от мен. И това със сигурност нямаше нищо общо с кухнята.

— О, цъфнаха ли вече доматите? — попитах.

— И още как! — отговори Евелин. — Направо са главозамайващи.

— Идвам — казах и хвърлих последен продължителен поглед към Щефан.

Изглеждаше много загрижен. Да не би да го беше страх, че Евелин ще ми разкаже за връзката им? Е, тогава възникваше въпросът: кой от нас двамата повече се страхуваше от това, той или аз?

Евелин ме хвана под ръка. Докато минавахме през магазина, Петра тъкмо беше започнала дежурната си обиколка с дезинфектанта в ръка.

— Нали знаете, че препаратът е много отровен, когато се вдишва? — попита Евелин.

— Че аз не го вдишвам — тросна се Петра.

— Това е чудесно — каза Евелин. — Защото има и други странични ефекти: причинява тъпота, прави гласа ти писклив и води до безобразен вкус по отношение на дрехите.

Отдавна бяхме излезли през вратата, когато Петра се досети, че я бяха обидили. А може изобщо и да не бе разбрала.

— Това беше гадно — казах.

— Много се надявам да е било гадно — отговори Евелин.

В оранжерия номер пет в носа ме удари силна ароматична миризма. Повечето от канабисовите растения бяха разцъфтели. Безброй червено-кафяви цветове бяха окичили голяма част от растенията. Докоснах един от цветовете предпазливо с върховете на пръстите си.

— Скоро — рече Евелин. — Много скоро ще узреят. След това ще ги отрежа и изсуша.

— Изобщо не вярвах, че ще се справиш, а и че става толкова бързо — казах аз.

— Само не мога да проумея защо не го правят повече хора? — възкликна Евелин. — Една оранжерия или изоставена плевня, малко осветителни тела и готово! Всички бихме могли да станем милионери!

— Само да не бяха тези тъпи, тъпи закони — казах иронично и посочих растенията наоколо. — Колко ще получиш за всичко това?

— Три хиляди евро за килограм — отговори Евелин, — ако го продам наведнъж. Но ако си направя труда да го разпределя на дози, накрая ще спечеля почти двойно.

— Нямам предвид пари. Питах колко години затвор ще получиш?

— А, това ли имаше предвид? Ами, предполагам, че май доста ще полежа зад решетките — каза Евелин весело. — Ти, между другото, също. Искаш ли да видиш кухнята? Почти е готова! Господин Какабулке работи като луд, ден и нощ. Дори жена му трябваше да признае, че кухнята е цял шедьовър.

— Какво? Жена му е била у нас? — възкликнах.

— Да, дори много често взе да идва, за да види какво толкова прави мъжът й по цял ден — отговори Евелин. — Мисля, че малко го ревнува. Но ти гарантирам, че е много мила жена. Знаеше ли, че през свободното си време рисува върху керамични плочки?

— Не — отвърнах само.

— Е, какво да ти кажа, плочките са доста приятни. Малки принцове жаби със златни коронки на главите и всякакъв подобен кич, но изработката й е перфектна. Като се замислих, реших, че може да ангажирам и госпожа Какабулке за ремонта на банята.

С чувство на завист се запитах откъде Евелин намираше цялата тази енергия?

* * *

Програмният директор отложи срещата си с Оливер около пет пъти, но все пак най-накрая се стигна до уговорена дата. Аз си освободих деня, за да мога като експерт да подкрепя Оливер, в случай че изникнеха въпроси, на които само един градинар би могъл да отговори. Облякох си черния костюм с панталон, същият, дето беше подходящ за всякакви случаи. Добавих към тоалета и черни обувки на висок ток. Те ме правеха да не изглеждам толкова ниска.

— Изглеждаш страхотно! — каза Оливер, щом паркирахме колата на служебния паркинг на телевизията. — Но за съжаление, точно в този момент съвсем не приличаш на градинар.

— Ако програмният ти директор не ми вярва, ще му покажа бицепса си — отговорих. — Но мисля, че ще е достатъчно, ако само му покажа ноктите си. Напрегнат ли си?

— Малко — призна Оливер. — А ти?

— Притеснявам се за теб — отвърнах. — Убедена съм, че концепцията е страхотна, и остава да се надявам, че и този Дюр ще я оцени.

Секретарката на програмния директор очевидно беше голям фен на Оливер и на чуждите думи, които обаче не използваше съвсем уместно.

— Моят любим репортер господин Гертнер! Репортажът ви снощи беше доста екзобичен. Между впрочем, от градинското ви предаване също съм очарована. Вече копирах концепцията ви в много екземпляри и я раздадох по кабинетите в сградата.

— Благодаря! — отговори скромно Оливер.

— Знаете ли, самата аз имам градина, която спешно се нуждае от промяна — каза секретарката и засия. — И така, с какво мога да ви бъда прокламирана днес?

— Имаме уговорен час с господин Дюр в единайсет. Става въпрос за градинското предаване.

— Ох, колко съжалявам. Господин Дюр не е в кабинета си — секретарката започна да разлиства календара със срещите му, който лежеше пред нея на бюрото. — Кога сте го верифицирали?

Изгледах я малко объркана, но по всичко личеше, че Оливер я разбираше.

— Още миналата седмица.

Секретарката поклати глава с гримаса на съчувствие.

— Наистина съжалявам, но не сте първият, на когото му се случва подобно нещо. Той е гений, истински корилей в своята област. Но не е особено умно да си договаряте срещите лично с него. Просто забравя да ми предаде повечето уговорки и аз не ги нанасям в календара му. А среща, която не фигурира там, няма как да се състои. Нещо важно ли беше?

— Разбира се! — намесих се аз.

Този „корилей“ на телевизионните предавания ми се струваше доста вятърничаво растение. Постоянно отлагаше срещите, а когато накрая се стигнеше до конкретна уговорка, той просто я забравяше.

Оливер само гледаше нещастно.

— Хм — реагира секретарката. — Понеже сте вие, ще ви дам един съвет: шефът ще е през целия ден в студио номер три на някакъв запис. Ако отидете там, ще ви се отвори възможност да проведете разговора си.

— Сърдечно ви благодаря — отговори Оливер. — Ще преценя дали е удобно.

— Какво толкова има да се преценява? — попитах го, когато излязохме навън в коридора. — Съветът си го бива. Щом „корилеят“ не отива при градинаря, градинарят трябва да отиде при „корилея“.

Оливер се разсмя.

— Е, добре. Така, ако не друго, то поне ще видиш как изглежда едно студио отвътре.

Но докато стигнем до там, започнах да проклинам обувките си на висок ток, които бях обула по случай големия ден. Имах чувството, че площта, върху която се разпростираше телевизията, е безкрайна.

— А аз си мислех, че сте малка телевизийка — казах раздразнено.

— Е, не чак толкова малка — отговори Оливер.

Студио три се помещаваше в едно грозно, плоско и широко хале, в което се лутахме цяла вечност измежду огромно количество кулиси, кабели, колони, прожектори, стъклени сандъци, трибуни и тълпи от хора. Оливер явно познаваше повечето от тях. Раздаваше поздрави наляво и надясно, като същевременно ми обясняваше кой какъв е.

— Операторът ни, този отговаря за кабелите, оня там мести декорите, шефът на снимачния екип, редакторката, тонрежисьор, шефът на осветлението, режисьорът, зрители, асистент-режисьор — всички махаха и го поздравяваха приветливо, но от програмния директор нямаше и следа.

Хвърлих копнеещ поглед върху мъхестата, тапицирана в червено гарнитура, която бе поставена на една сцена. Отвсякъде беше обградена с декори, върху които бяха изобразени небостъргачи, светещи в нощта.

Колко щеше да е приятно да си седна на него и от там да наблюдавам цялата тази лудница. Със сигурност щеше да е по-добре, отколкото да се щурам като ненормална в студиото.

— Трябва да е тук някъде — каза Оливер.

Но и всичките мъже, облечени в прекалено къси, тесни и карирани ризи, които пушеха страстно до петте огромни камери, също не знаеха къде е програмният директор.

Оливер вече изглеждаше съвсем изнервен.

Рус мъж с щръкнали уши излезе иззад кулисите. Въпреки ушите си, пак щеше да изглежда добре, ако не беше намазан с прекалено тъмен фон дьо тен.

Стори ми се много познат.

Явно Оливер също го познаваше.

— Здрасти, Йо — поздрави го той.

Йо? Познавах ли някой Йо? Йоахим? Йоханес? Йозеф?

— Здрасти. Стрес, стрес, стрес! — изстена Намазаният. — След един час започва записът. Хаос, хаос, хаос! Напълно нови концепция на предаването, ново студио, нов екип, а още не сме направили и една репетиция. Какво правиш тук? Дошъл си да гледаш ли?

— Търся Дюр, имаме уговорена среща за днес — отговори Оливер.

— Дюр трябва да е някъде наоколо — каза Намазаният. — Иска задължително да присъства, днес е много важен ден за моето предаване. Затова отмени абсолютно всичките си срещи. Но трябваше да сме почнали преди няколко часа.

— Не може да бъде! — възкликнах укорително.

Този програмен директор ми правеше впечатление на изключително неблагонадежден човек. Намазаният ме изучаваше с поглед:

— Вие сигурно сте някоя от моите бутафорни гостенки?

— Не — отговорих аз. Какво искаше да каже с това? — Но ви познавам отнякъде.

— Айде стига, бе?

Това ми прозвуча малко нелюбезно.

— Разбира се, че го познаваш отнякъде — намеси се в разговора Оливер и ми се ухили развеселен. — Йо Леандър от „Разговор в единайсет“.

Поклатих глава.

— Не, не, познавам го отнякъде другаде.

Намазаният вече отдавна се беше обърнал към хората си и лаеше.

— Какво става тук? Ако не започнем до няколко минути, ще отида на запис напълно неподготвен. Нарочно ли го правите? Преди малко вече започнаха да пристигат първите истински гости. Сега отивам за десет минути да ми дооправят грима, а когато се върна тук, трябва да седи първият ми бутафорен гост или ще хвърчат глави. Ясно ли е? И ако обичате, този път да не е някоя дъвчеща дъвка практикантка, защото ще си подам оставката.

С веещи се уши, той изчезна отново зад кулисите.

— Няма да е зле наистина да го направи — измърмори един от мъжете с карираните ризи.

— А за мен може направо да забравите — каза една млада жена, с вързана на конска опашка коса, и също изчезна зад кулисите.

— И за мен. Последния път ме направи за две стотинки и на всичкото отгоре ме попита дали не съм в мензис — измърмори едно друго момиче и си плю на петите.

— По дяволите! — възкликна един друг от карираните ризи. — Днес май всичко върви наопаки. И май всички жени са в мензис.

— В публиката има само пенсионерки пред умирачка — каза първата карирана риза и започна да се оглежда. В следващия момент погледът му се закова на мен. — А вие какво ще кажете? Бихте ли била така любезна да дадете интервю на Йо Леандър? Всичко е само репетиция.

— Всъщност ние сме дошли тук, за да говорим с програмния директор — казах аз.

— Супер! Та вие можете дори да говорите — извика първата карирана риза възторжено. — При това без диалект. А и не дъвчете дъвка. Хайде, Хелмут ще ви сложи микрофон.

— Програмният директор и без това не може да мръдне от тук — каза Хелмут и без да ме попита, измъкна тениската от панталона ми. — Сега той трябва да ухажва Леандър, защото, в крайна сметка, печели цяло състояние от това предаване и усилията му ще се осребрят.

— Но — имах само време да изрека, напълно стъписана.

— Всичко е наред — каза Оливер. — И без това от срещата ни днес няма да излезе нищо. А и канапето изглежда много удобно.

Хелмут прикрепи малка кутийка на колана ми. През това време вежливата карирана риза започна да ми разяснява темата на днешното предаване.

— Днес ще говорим за децата и кариерата. И как жените успяват да съчетаят и двете, като при това съумяват и да останат щастливи. На гости ще ни бъде аристократична бизнес дама с пет деца, освен това онзи дебелият политик от социалдемократическия съюз, който дори не може да говори правилно немски. Ролята на Уши Глас ще играе Хера Линд. Ще присъства също и един бивш модел, сега тя е адвокатка в областта на патентите и има цяла сюрия деца и всичко това, въпреки че е едва в средата на трийсетте. Коя искате да играете?

— Ами — казах и глътнах корема си, когато Хелмут мушна един кабел под тениската ми. — Щом мога да избирам, със сигурност не искам да съм дебелият политик. Мисля да избера бившия модел, дето е станала адвокатка.

Хелмут ме заведе до тапицираното в червено канапе.

— Кажете нещо, моля! — прикани ме той.

— Трябва ли да гледам в камерата?

— Не се притеснявайте за камерата, сега просто правим вътрешна проба. Единственото, което се иска от вас, е да говорите мило с Леандър — отговори карираната риза. — Може да си качите краката на дивана, докато той дойде.

Разбира се, предложението ми дойде много добре. Въздъхнах с облекчение. Канапето действително беше много удобно.

Оливер се намести зад камера номер едно и ми намигна закачливо.

— Нали няма да си тръгнеш? — попитах обезпокоено в момента, в който огромен прожектор ме потопи в ярка светлина.

— Разбира се, че няма — успокои ме Оливер. — Рано или късно Дюр трябва да се появи тук.

Смъкнах си краката от канапето чак когато Хелмут започна да увива в кабели момичето, което щеше да дублира Хера Линд. Тя скришом залепи дъвката си на единия метален крак на масата, мислейки си, че никой не я е видял.

Йо Леандър се върна с развети уши.

— Ето че може — каза той, когато ме видя на канапето и заподрежда листата, на които бяха написани репликите му. — Ако сега осигурите нужната тишина, мисля, че можем да започваме.

За тишината се погрижи млад мъж с хваната на конска опашка коса, чиято длъжност бях забравила. Нивото на бърборене видимо спадна. Зрителите на трибуната се настаниха по местата си и мълчаливо впериха любопитни погледи към сцената.

За мое изумление Леандър се усмихна напълно непринудено към камерата и пожела на зрителите добра вечер. Няколко от камерите действително заработиха. Изпънах гръб и затърсих лицето на Оливер около камера номер едно.

Леандър чаровно представяше на зрителите темата на вечерта и поканените гости. След което непринудено се отпусна на дивана до мен.

Сърдечно си стиснахме взаимно ръцете.

— Не — каза Леандър, обръщайки се към режисьора. — Това с ръкостискането май е по-добре да отпадне. Много сковано се получава, така както сме седнали.

След това той пак се обърна към мен и ми се усмихна. Гледах прехласнато слоя грим, който покриваше носа му. Мен изобщо не се сетиха да ме гримират, в края на краищата бях само бутафорен гост.

— Искам да си поговорим с вас за това, как успявате да постигате такива добри резултати в професионален план, а същевременно да водите и пълноценен личен живот като майка и съпруга?

Разсмях се сърдечно.

— Да, мисля, че сте попаднали на точния човек, когото да попитате.

— Някои от гостите, които сме поканили днес, смятат, че е възможно само едното: или семейство, или кариера. Но вие сте живото доказателство за това, че двете могат да вървят паралелно. — Леандър погледна към листата си и зачете. — „Тя изглежда като фотомодел и въпреки че е едва на трийсет и четири, е един от най-уважаваните експерти в областта на международното търговско право.“ Това, ако не се лъжа, е цитат от Зюддойче цайтунг.

— Възможно е — казах аз скромно.

— Сред клиентите ви са най-големите концерни в света. А както и самата вие споделяте, когато работите върху сливането на две големи фирми, работите в продължение на седмици по двайсет и четири часа в денонощието. Е, как тогава успявате да се грижите за дъщеричките си, съответно на една и три години?

Аз възкликнах изненадано.

— Ами при това положение мисля, че е редно да ми зададете въпроса как изобщо съм успяла да забременея! Или този въпрос го няма написан на листата ви?

Публиката избухна в смях.

Леандър ме погледна укорително. В края на краищата, той трябваше да се упражнява върху мен, а не аз върху него.

— Е, недейте да преигравате.

— Какво има за преиграване тук? — попитах аз. — По-скоро вие преувеличавате, защото никой, ама никой нормален човек не може да работи седмици наред по двайсет и четири часа без почивка, да изглежда в същото време като фотомодел, а и да съумява да води щастлив семеен живот.

Тук вече Леандър се усмихна иронично.

— Какво, да не се опитвате да кажете, че не сте тази супер жена, която медиите така величаят.

Е, не можех да стоя така и да го оставя да ме победи.

— Аз съм абсолютен номер едно в моята професия — започнах енергично. — В областта на… какво беше там?… сливанията на фирми, никой копче не може да ми каже. Всеки знае, че след като печеля като жена толкова много, значи съм в пъти по-добра от мъж със същия ранг. Защото е всеизвестно, че каквото и да работят, жените трябва да са двойно по-добри от мъжете, за да получат поне половината от тяхната заплата.

Публиката отново избухна в спонтанен смях.

— За щастие обаче, това не е чак толкова трудно да се постигне — допълних аз и сама се засмях на заключението си.

Публиката и хората, които стояха зад камерите, видимо се забавляваха. Оливер стоеше до камера номер едно със сключени пред гърдите ръце и ме гледаше малко по-сериозно, отколкото ми се искаше. Аз му се ухилих.

Леандър си изкашля с кисела физиономия.

— Но защо тогава жени като вас, които са толкова добри професионалисти и обичат работата си, трябва да създават семейство?

— Е, нали някой трябва да харчи кинтите, които заработвам! — отговорих аз. Ах, колко хубаво беше за няколко минути да влезеш в ролята на друг човек. — Аз изобщо нямам време да им се нарадвам.

— Но вие, както по всичко личи, нямате време и да се грижите за децата си! — отговори Леандър. — Със сигурност сте пропуснали много от важните моменти в живота им: първата дума, първите стъпки…

— Недейте, че ще се разплача! — казах аз и отново погледнах към Оливер.

Стори ми се, че е напрегнат по особен начин. Може би причината бяха двамата мъже без карирани ризи, които стояха до него. Те се отличаваха, защото бяха с костюми и вратовръзки. Единият от тях беше поставил ръката си върху рамото на Оливер. Може би това беше онзи неблагонадежден програмен директор? Веднага му хвърлих изпълнен с укор поглед. Така ли изглеждаше един „корилей“?

— Можете ли изобщо да си спомните коя беше първата дума на по-голямата ви дъщеря? — провокативно ме попита Леандър.

— Разбира се, че мога! — отговорих му. — Първите думи на голямата ми дъщеря бяха „чоп суеи“. Може би прекалено често сме я водили на китайски ресторант.

Публиката се разсмя, но Леандър изпъшка изнервено. Побързах да добавя със сериозен тон.

— Разбира се, много е тежко да знам, че не аз съм тази, която духа на ожуленото детско коляно или успокоява детето, когато в пясъчника някой го е ударил с лопатка по главата. Но затова пък и не съм аз човекът, на чиито пръсти залепва детското лайно, или който пее трийсет пъти един след друг „Лека нощ, деца“. Нали затова децата имат и татковци — все пак имам мъж, нали? — и, разбира се, детегледачка. Две детегледачки, за всяко дете по една. Казват се Хени и Нени.

На Леандър хич не му харесваха разкрасените ми истории.

— А кой става през нощта, когато някое от децата е сънувало кошмар? — попита ме той иронично. — Вие не сте, защото винаги трябва да ставате много рано.

— Абсолютна заблуда — отговорих триумфиращо. — Та нали по цяла нощ съм будна, за да работя.

— Да, но аз не мога да работя така — каза Леандър и погледна критично от трибуната надолу.

Зад камера едно беше настъпило оживление. Оливер и двамата мъже в костюми обсъждаха нещо, без да ме изпускат от поглед.

— Съжалявам, но сега трябва да прекратя интервюто — казах на Леандър. По дяволите, откъде ли го познавах? — Работата ме зове!

Леандър погледна към тавана на студиото.

— Добре — каза той. — Само един последен съвет към нашите зрители. Какво трябва да направи човек, за да има успешна кариера като вашата?

Тъкмо вече бях станала.

— О-о-о, много е просто — казах, докато неспокойно се озъртах за Оливер. Къде беше изчезнал така внезапно? — Човек просто трябва да се влюби в работата си. Това е цялата тайна.

Леандър направи гримаса. В този момент разбрах защо ми се струваше толкова познат.

— Да, вече знам откъде ви познавам! — извиках възбудено. — Ходехме заедно на уроци преди първото си причастие. При свещеник Зайцингер? Йохен! Ти беше момчето с пърдящата възглавница.

Всички в студиото небивало се забавляваха.

— Благодаря ви за разговора — каза сухо Леандър.

— Няма за какво, Йохен — отговорих, усмихвайки му се радостно.

Кой можеше и да предположи, че Йохен с пърдящата възглавничка ще стане толкова известен! Трябваше задължително да се обадя на приемната си майка и да й разкажа.

— Може ли някой да свали този микрофон от мен?

Хелмут ме потупа по рамото.

— Бяхте страхотна! — каза ми той. — Самороден талант.

Оливер стоеше няколко метра по-надолу до двамата костюмари и ми се усмихваше.

— Чудесно — каза по-високият и по-дебелият от двамата, когато ме видя.

Оливер ме хвана за лакътя.

— Позволете да ви представя Оливия Гертнер, експерт и участник при разработването на концепцията за градинското предаване. Самата тя е собственик на реномирана градина. Оливия, това са господин Дюр — програмният директор, и господин Кимел — режисьорът на предаването на Леандър.

— А скоро и режисьор на градинското шоу — добави Кимел.

— Много ми е приятно — отговорих любезно.

Дебелият се казваше Дюр[1] — беше смешно и лесно за запомняне.

Чакай, чакай, какво искаха да кажат, че имат намерение да стартират предаването?

— Гертнер — повтори дебелият Дюр възхитен. — Е това, че се казвате така, направо е черешката на тортата.

— И аз се казвам така — подсети го Оливер.

Програмният директор смръщи чело.

— Вярно, Оливер, така е. Това съвпадение ли е? Или вие двамата имате роднинска връзка?

— Роднини по сватовство сме — намесих се любезно.

— Много добре се справихте преди малко — обади се режисьорът. — В никакъв случай не може да се каже, че сте паднали от луната.

— Изобщо дори! — потвърди програмният директор. — Длъжен съм да ви поднеса извиненията си, че днес забравих за срещата ни. Какво само бих правил без секретарката ми? Освен това, днес трябваше да се погрижим и за Леандър, защото много бързо си изпуска нервите. А при хонорара, който взима тук, това може да се окаже фатално. Но и без това вашият въпрос вече беше решен. Нали така? Всички, които прочетоха концепцията ви, останаха очаровани. Оказа се, че много повече хора, отколкото съм си представял, се интересуват от градинарство. А и сега, когато се запознах с партньорката ви, вече съм напълно убеден, че вие двамата ще водите шоуто по страхотен начин.

— Какво, и аз ли? — извиках аз.

— Задължително! — отговори Дюр. — Вие сте точно това, което търсим: естествено момиче, което е едновременно и секси, и забавно. Просто сте идеална за това градинарско шоу. Нали така, Кимел?

— Абсолютно — потвърди Кимел. — Сръчните жени в момента са страшен хит. Имате ли гащеризон?

— Дааа, имам! — отговорих аз.

Имах цяла дузина гащеризони.

— Чудесно! Отсега нататък можете да приспадате разходите за гащеризони от данъците си, защото ще са работното ви облекло — пошегува се програмният директор. — Само си ви представям: облечена в омазан с кал гащеризон и нищо друго отдолу, а презрамката небрежно виси отстрани на загорялото от слънцето рамо… Хората направо ще полудеят. Градинарството ще стане любимо занимание на младото поколение, дори по-популярно от компютърните игри и скейтбордовете — той стисна ръката на Оливер. — Обадете ми се следващата седмица, Оливер, тогава ще доуточним всичко. Мисля, че трябва да направим първите епизоди още тази година, искам да кажа, преди да е дошла зимата.

Дюр се обърна към мен и стисна и моята ръка.

— А идеята ви за ограничения бюджет, просто намирам за гениална: Да се обнови напълно една стара градина само за 10 000 евро, си е същинско чудо.

— Така ли?

Аз пък се страхувах, че ще сметнат бюджета за прекалено висок. Разбира се, че и с половината от тази сума можеше да се постигне много, но с 10 000 щяхме да сме по-сигурни, затова и убедих Оливер да се спре на високата сума. Така можеха да се купят висококачествени материали, а и поотраснали растения. Този бюджет щеше да стигне дори за големи дръвчета, а това, разбира се, много ме блазнеше.

— Знаете ли каква сума броих миналата година, за да обновят градината ми? — попита Дюр. — Жена ми искаше японска градина. Непременно с поточе и малко езерце и какви ли не още глезотийки. Казвам ви, за парите, които дадох можех да си купя имот на Канарските острови.

— Напълно ви вярвам — казах. — Но ще е много по-мотивиращо да предлагаме идеи, които и средностатистическото домакинство да може да осъществи вкъщи, нали?

— Разбира се, разбира се! — съгласи се Дюр. — Това шоу ще е трепач! Нали Кимел? Абсолютен трепач!

— И аз мисля така! — потвърди Кимел и на свой ред ни стисна ръцете.

— Да, така е! — отговори Оливер, който все още ме държеше за лакътя. Изчакахме, докато двамата костюмари се скрият зад кулисите. След това се прегърнахме от радост.

[1] Слаб, мършав (нем.). — Б.р. ↑

Глава 11

Когато вече седяхме в колата, зъбите ми започнаха да тракат.

— Странно — казах. — Сега, когато всичко свърши, започнах да се притеснявам.

— И аз се чувствам по същия начин — отговори Оливер. — Изведнъж ръцете ми започнаха да се потят. Гледай, толкова са мокри, че не мога дори да завъртя ключа на колата.

Поех си дълбоко въздух.

— Всичко е толкова вълнуващо, че направо нямам думи, нали? Слушай, Оливер, ти сигурен ли си изобщо, че искаш да участвам? Имам предвид пред камерите.

Оливер се засмя.

— Да, напълно, карфиолче! Въпреки че ти направо ще ми откраднеш шоуто. Особено ако се появиш по гащеризон, и нищо друго отдолу.

— Е, да ти кажа, това не мога да го направя — отговорих.

— Трябваше да се видиш само как изглеждаше при Леандър — каза Оливер. — Ти наистина си самороден талант. А си и много фотогенична. Освен това, шоуто ни няма да бъде претъпкано със скучни диалози. Ти ще си работиш през цялото време и между другото ще даваш кратки обяснения. Мисля, че това ще ти допадне, нали?

— Не е ли невероятно? Ще получавам пари за нещо, което обожавам да правя.

— При това не малко!

— Мислех, че ви плащат пари, колкото да не умрете от глад?

— Това пък кой ти го каза?

— Баща ти.

— А, той ли? — отвърна Оливер. — Не е мениджърска заплата, но парите си ги бива.

— Да, а като се добави и рекламата за градината. А пък и за всяко предаване оборот от 10 000 евро — радвах се като малко дете.

— Така е, отделно и за концепцията ще получим цяла камара пари! Телевизията иска да я откупи — добави Оливер.

— Много пари ли? — сега зъбите ми започнаха да тракат още по-силно.

— Доста внушителна сума, по мое мнение — отговори Оливер. — Но нека да поизчакаме малко. Имам приятел, който е адвокат, и ще уреди за нас всичко, свързано с правата ни върху шоуто.

— Така е, нека поизчакаме — казах аз и погледнах към ръцете на Оливер. — Смяташ ли, че сега можеш да завъртиш ключа?

Той се ухили.

— Сега би трябвало да стане. Искаш ли да отидем вкъщи и да отворим бутилка с шампанско?

— Да! — извиках спонтанно, но след това поклатих глава. — Не, първо трябва да кажем на останалите. Евелин ще се зарадва, а Щефан най-накрая ще се убеди, че въпреки всичко градината ни ще потръгне. В последно време все говори само за това, как ще си търси нова работа. Като мениджър. Мисли, че в нашия бизнес талантът му отивал напразно.

— Може пък градината наистина да не е най-подходящото място за него.

— Да, но… може и да си прав — отговорих. Бих си разтъркала очите, но се страхувах, представяйки си огромното количество очна спирала, което си бях сложила сутринта. — Но е възможно аз да поема оттук нататък целия бизнес, а той да работи някъде другаде. Искам да кажа, че е справедливо и двамата да изпитваме удоволствие от работата си, нали?

— Така е! — отговори Оливер и запали двигателя. — Е, потегляме към градината!

— Точно така — отвърнах му. — А шампанското можем да изпием и довечера.

Когато влязохме, Евелин беше седнала на плота в магазина и поклащаше крака, а доктор Бернер, банковият директор Шерер, добрият стар Хуберт и господин Кабулке бяха застанали около нея. Всичките държаха в ръце големи чаши с червена млечна течност в тях.

— Това е кръвта, която ни прави безсмъртни — каза Шерер и всички, включително и Евелин, отпиха голяма глътка от чашите си.

— Изпуснахме ли нещо? — попитах аз.

— Господата разкриха на господин Кабулке и на мен рецептата си за дълъг живот — отговори Евелин и посочи към миксера, който заедно с няколко бутилки и опаковки, се мъдреше върху хладилника в дъното. — Доматен сок, алое вера гел, белтъчини на прах, витамин С и водка. Искате ли и вие да опитате по една глътка?

— За мен чиста водка, ако обичате — отвърна Оливер.

— Това е тайна рецепта — изръмжа Хуберт. — Само посветените имат право да я знаят.

— Сигурно е така! — отвърна Оливер и се разсмя. — Все пак не всеки трябва да живее вечно. Какво й е толкова тайното на рецептата?

— Водката бих казала — заключих аз, веднага щом отпих голяма глътка от чашата на Евелин. — По принцип се казва, че водката не би трябвало да се усеща, но в този коктейл определено се усеща.

— Не, не е така — каза господин Кабулке, без изобщо да заеква. — Водката може да се усети, но не може да се подуши.

— Жена му всеки ден щателно го души — намеси се доктор Бернер. — Не е ли така, господин Кабулке?

При споменаването на жена му, говорният дефект на господин Кабулке се възвърна.

— Та-та-така е — отговори той нещастно.

Евелин отново отпи голяма глътка от напитката на младостта.

— Много щедро от ваша страна да споделите с нас тайната си рецепта.

— Всеки ден по една чаша от нея и ще доживеете нашите години — каза Шерер. — Но нали все още си спомняте какво ни обещахте в замяна?

— Ама, разбира се — каза Евелин и скочи от плота. — Господин Кабулке веднага ще ви заведе в оранжерия номер пет.

— Евелин! — извиках аз ужасена.

— Не се притеснявай, Оливия, можем да имаме пълно доверие на господин Кабулке! — каза Евелин. — Аз например винаги имах двойки по химия, но господин Кабулке минава за спец в тази област. Нали, господин Кабулке?

— Да, но… — заекнах аз.

— Не се при-при-притеснявайте — каза господин Кабулке. — В края на краищата всичко е с научна цел.

— А, така значи? А какво да кажем за тях? — казах, посочвайки към старците. — Да не искаш всички ни да вкараш в затвора, Евелин?

— Все някой трябва да купи продукцията ми! — отговори Евелин. — А от всички, които познавам, те са единствените, разполагащи с парите да го направят.

— Защо пък затвор? Нашият интерес е продиктуван единствено от чисто научни цели — убедително се намеси Шерер, а доктор Бернер побърза да добави. — Нашето поколение не познава тези неща и затова ни е крайно любопитно.

— Нямаше начин да се скрие от нас. В края на краищата вършим работата си изключително прецизно — заключи и Хуберт.

— За какво става въпрос? — попита Оливер.

В този момент много ми заприлича на Фриц. Човек направо можеше да се изплаши от него.

— Нищо, което ще ти бъде интересно! — отговори Евелин.

— Престани вече! — намесих се ядосана. — Сега вече това не може да бъде наречено тайна. Така че и Оливер спокойно може да разбере.

Евелин сви рамене.

— Щом така смяташ. Но после да не кажеш, че не съм те предупредила!

Погледнах нагоре към Оливер, който отново беше повдигнал едната си вежда, както винаги, когато заподозреше нещо.

— През свободното си време Евелин преоткри любовта си към градинарството — обясних му аз. — Дори се справи доста успешно. В резултат на това доби няколко килограма канабис.

— С-с-седем, за да сме точни — намеси се господин Кабулке. — При това с най-високо качество. Съдържанието на ТНС е сензационно!

— Моля? — напълно несправедливо Оливер впи точно в мен критичния си поглед. — Добре ли ви разбрах? Отглеждали сте тук дрога в големи количества?

Кимнах.

— Оливия! Не съм очаквал от теб, че си способна да се забъркаш в подобно нещо — каза Оливер.

— Това да не би да е забранено? — попита господин Кабулке.

Евелин завъртя очи.

— Разбира се, че е забранено, господин Кабулке — каза тя. — А вие какво си мислехте?

— Но нали сега сме в ЕГ? — каза господин Кабулке и никой не разбра какво точно имаше предвид.

— Неслучайно това е забранено — започна да чете лекция Оливер. — Хашишът е дрога, която се ползва, за да се зарибят подрастващите така, че те по-късно да преминат към по-твърди наркотични вещества.

— Затова не исках да ти казвам! — избухна Евелин. — Виж го ти, проповедник на морал!

— Идеята беше на Евелин — казах жално аз.

— Естествено — отговори Оливер, а лицето му продължаваше да излъчва огромно неодобрение.

— Мо-мо-може ли да бъдем подведени под отговорност за това? — искаше да знае господин Кабулке.

— Ама разбира се — каза Оливер. — За цялата тази работа може да прекарате остатъка от живота си в затвора.

— Е, не бъдете толкова строг, Оливер! — намеси се Шерер. — Сигурно по време на следването си сте изпушили някой и друг джойнт. Ние пък принадлежим към друго поколение. Когато следвахме, бяхме щастливи, ако имахме какво да ядем. Не е ли разбираемо защо сега изпитваме такова силно влечение към неизживяното.

— Но ви моля само да не ни издадете на баща си! Той не проявява никакво разбиране към подобни детинщини — добави доктор Бернер.

— Какъвто бащата, такъв и синът — измърмори Хуберт.

— Жена ми ще има да се чуди, ако на стари години извърша престъпление — намеси се господин Кабулке доста възбудено. — А от четирийсет години все се оплаква, че съм бил скучен.

— Така, така, Евелин — каза Оливер. — Да не би пак да си пропушила марихуана? Или го правиш само заради парите? И само не ми излизай с номера, че си водена от чисто ботанически интерес към растенията! А и аргумента „влечение по неизживяното“ също няма да призная — каза Оливер и като се обърна към старците продължи: — Неслучайно в университета жена ми имаше прякора „Марихуанка“!

— Марихуанка? — извика Шерер и избухна в див смях, все едно че току-що беше изпушил един джойнт.

— Точно така, Марихуанка — повтори Оливер сериозно. — И сега какво? За собствена употреба ли е, Марихуанке?

— Добре де, сноб такъв! — Хилейки се, Евелин на свой ред се обърна към пенсионерите. — Да не би твоите подвизи като „Хашишко“, да са останали на светлинни години назад във времето?

Шерер отново бе обхванат в пристъп на смях, останалите също се захилиха. Аз бях единствената, която зяпаше Евелин и Оливер с широко отворена уста. За пръв път ги виждах в такава светлина.

— Много отдавна приключих с това — отвърна Оливер. — Сега вече, от позицията на зрял човек, знам какво значи отговорно поведение.

— Марихуанка и Хашишко! — грачеше Шерер и от силния смях не можеше да си поеме въздух. — Марихуанка и Хашишко! Отдавна не се бях забавлявал така!

— И аз отдавна съм приключила с това — каза Евелин на Оливер. — Все пак може би съм бременна.

— Какво? — извика Оливер.

— Какво? — извикаха и останалите.

— Честито! — каза господин Кабулке.

— Марихуанка е бременна от Хашишко, Марихуанка е бременна от Хашишко — започна да припява Шерер и хвана с две ръце корема си, който се тресеше от смях.

— Казах — може би! — повтори Евелин.

— Крайно време беше — намеси се доктор Бернер. — А и толкова често се срещахте в хотела…

— Тази книга, дето им я дадох, е наистина добра — каза Хуберт. — Ние с жена ми се придържахме стриктно към нея.

Оливер седеше и хапеше долната си устна. Очевидно беше, че за днес му се струпаха много неща. Първо — градинското предаване, а сега пък дългоочаквания наследник. Изглеждаше така, сякаш не може истински да се зарадва.

— И какво ще правим сега? — попита възбудено той.

— Вкъщи имам тест за бременност — отговори Евелин. — Може веднага да го направя и тогава ще знаем със сигурност.

— Да — възторжено се провикна Хуберт. — Аз съм за това, да го направим веднага.

— Аз също — казаха доктор Бернер и Шерер.

— Господа, само допреди малко искахте да огледате добива на коноп — ядосано викна Оливер. — Аз мисля, че тестът за бременност трябва да бъде направен при закрити врата, не смятате ли?

— Жалко! — каза Шерер разочаровано.

Може би неговото поколение не познаваше и теста за бременност и в тази област сигурно също имаше силно влечение по неизживяното.

— Къде всъщност е Щефан? — попитах нетърпеливо.

Започвах да копнея за човек, който поне малко да е с всичкия си.

— Ами, той реши, че всичко това му е прекалено инфантилно — каза Евелин. — А пък и колата на онази кривокраката се развали и трябваше да я закара до вкъщи.

Хуберт погледна часовника си.

— Но трябва всеки момент да се върне, защото в два и половина се прибира мъжът на кривокраката.

— Това пък откъде го знаете? — попитах смаяно.

Аз дори не знаех къде живее Петра. Да не говорим за това, кога се прибира мъжът й.

— Ние знаем всичко! — каза Хуберт сериозно.

— Между другото, смятам, че е много неучтиво да я наричате кривокраката — намеси се Шерер. — Мисля, че всички части на тялото й са в ред.

— Да, всички, с изключение на мозъка — рече Евелин.

Шерер не можа да се сдържи и отново се захили истерично.

— Добре казано, Марихуанке! — изквича той.

Евелин плесна с ръце.

— Ами тогава да действаме!

Всички, освен мен изведнъж се раздвижиха. Докато старите безделници, под ръководството на господин Кабулке, се отправиха към оранжерия номер пет, за да огледат канабиса, а Евелин и Оливер се отправиха към съборетината ни, където щяха да направят теста за бременност, аз останах сама и изоставена в магазина. Може би се дължеше на водката, но се чувствах така, все едно някой ме бе ударил с тиган по главата.

Какъв луд ден само!

Първо участието в предаването на Йохен пръдливата възглавничка, провъзгласен за телевизионна звезда. След това събранието на откачените старци, всички до един жадни за канабис. И като за капак, историята за Марихуанка и Хашишко. А сега пък и бременната Евелин.

Отпуснах се върху дивана в кабинета на Щефан и се загледах в бавно въртящия се вентилатор на тавана. Мислите ми се въртяха в главата ми също като него. Защо Щефан не си идваше вече? Толкова неща имах да му разказвам. Сега, когато щях да печеля пари като водеща и когато осигурих бизнеса ни с поръчки за телевизионното предаване, вече не се нуждаехме от тъпия милион. Можехме да изхвърлим кошмарните моменти от миналото и да спасим брака си или поне това, което беше останало от него. Мисля, че беше крайно време. Само ако пожелаехме, можехме да прекараме остатъка от лятото като нормални хора. А сега, когато по всяка вероятност Евелин беше бременна, ситуацията ставаше още по-абсурдна. Със сигурност и Щефан щеше да е на същото мнение.

От толкова мисли и зяпането във вентилатора съвсем ми се зави свят. Затворих очи и се свих удобно на дивана. О-о-ох! Нещо твърдо неприятно се впи в ребрата ми.

Беше една от онези розови, детски шнолки на Петра. Какво, по дяволите, търсеше тъпата шнолка на Петра върху този диван?

Изведнъж се разсъних напълно. Разбира се, имаше хиляди невинни обяснения на това как един такъв малък, пластмасов предмет можеше да се озове на дивана. Но точно в този момент бях сигурна, че никоя от тези невинни възможности не би могла да бъде вярна.

Имаше само едно-единствено обяснение: не Евелин, а Петра е имала връзка с Щефан. Порчето Петра.

Елизабет ме предупреждаваше.

Откакто не живеех тук, за Щефан и Петра условията бяха станали идеални. След края на работния ден необезпокоявани са можели често да се срещат. Например тук, в кабинета. На този диван.

Евелин е знаела. Старите откачалки също, та нали по двайсет и четири часа слухтяха наоколо.

О, Господи, не Петра е била тъпа като галош, а аз! При това трябваше да се усъмня най-малкото, когато Щефан тръгна на солариум. Та нали Петра дори и не прикриваше факта, че го харесва. Непохватните й свалки, както и флиртуващото писукане, сладките приказки.

Просто не можех да си представя, че Щефан бе проявил толкова лош вкус. Ако се беше влюбил в Евелин, щях да го разбера. Та тя беше чудно хубава и интелигентна. Но Петра? Това кривокрако и тъпо порче! Не, не, никога не бих и предположила, че Щефан може да прояви подобна липса на вкус. Та той имаше стил!

Разгневена, започнах да крача из кабинета. Повърхността на бюрото беше идеално полирана и миришеше на антибактериален препарат. Веднага се досетих, че са го правили и на бюрото. Трескаво започнах да отварям чекмеджетата, без да зная какво точно търся. Може би любовно писмо. „Целувчици, твоя Петра!“, с отпечатък от розово червило и сърчица.

Но не намерих нищо подобно. Затова пък открих кутийка с презервативи. За да бъда по-точна — черни презервативи. Точно такива още никога не бях виждала. Тези, които ние обикновено използвахме, бяха розови, като шнолките на Петра. Нерешително заобръщах кутийката в ръцете си. Откога ли го правеха? По всяка вероятност това не беше първата опаковка с презервативи. Двамата бяха имали толкова много възможности да се срещат, докато Евелин и Кабулке ремонтираха кухнята, а клетият съпруг на Петра се грижеше вкъщи за двете малки порчета. Затова и Щефан толкова яростно запази дивана, не го даде за гаражната разпродажба на Еберхарт и го постави точно тук, в кабинета си. Петра със сигурност си мислеше, че на пода ще е много нехигиенично, а с времето масата им се беше сторила много твърда и неудобна. Сигурно така се получаваха постоянно синини.

Синини! Ами, да! Синината на гърдите на Щефан, със сигурност беше от лакътя на Петра или от някоя друга ръбеста част на тялото й.

Отворих опаковката с презервативи. Вътре бяха останали само четири броя. Черни и гадни, презервативите като че ли ме зяпаха с кръглите си очи. Дори ми се стори, че ги чувам да ми казват: „Изглеждаш ужасно!“

Мушнах ги в джоба си и залитайки, излязох от кабинета, търсейки помощ. Първото, върху което попадна погледът ми, беше хладилникът, върху който се търкаляха останалите съставки от напитката на младостта. Изсипах в съда за миксиране по една глътка от всяко шише, от всеки плик изръсих по една лъжичка прах и накрая излях цялото шише водка. Включих миксера. Но в бързината бях забравила да сложа капака, така че стените и пода за миг се оплескаха в кървавочервена течност. Изсипах това, което не се беше разхвърчало, в една от използваните чаши и го изпих на екс. Ама че гадост!

Но след това ми стана малко по-добре. Някак си успях да се върна в кабинета (без да удостоя с поглед гадния диван) и да се обадя на Елизабет.

— Елизабет? Ще можеш ли да ме вземеш оттук? — подсмръкнах тъжно.

— Къде си? — попита ме Елизабет.

— В градината. Щефан не е спал с Евелин, а с Петра!

— Порчето ли?

— Точно така! — изпъшках.

— Ами да, то се очакваше! — извика Елизабет. — Хана! Мъжът на Оливия е спал с онова порче, продавачката.

— Ама че свинщина! — чух да казва Хана в далечината. — Типично!

— Ей сега идвам! — рече Елизабет.

* * *

Елизабет беше много мила с мен. Взе ме със себе си вкъщи, като при това нито веднъж по пътя не каза: „Видя ли, аз ти казвах!“ Дори напротив, успокояваше ме, доколкото можеше.

— Е, стават такива неща понякога! — каза тя. — Това е животът. Виж ме мен, например. Два пъти ми се случи същото.

— Бих искала да съм мъртва — промълвих.

Беше толкова ужасно, че не бях забелязала нищо. Точно аз, която си бях внушила, че не съм от онези глупави жени, които си затваряха очите за всичко. — Как може да съм толкова тъпа?

— Това е напълно нормална реакция! — каза Хана. — Причината е, че човек винаги надценява способността на мъжете да бъдат верни.

— Истина е — намеси се Елизабет. — Като жена трябва много да побързаш, за да си първата от двама ви, която изневерява.

— Точно така — каза пак Хана. — Но с годините и опита човек ги научава тези неща.

Въпреки успокоенията, се разплаках.

Хана набързо ми миксира един джин фис. Марсибил и Каспар сложиха в ръцете ми любимите си плюшени играчки. След известно време се почувствах приятно опиянена.

— Дезинфекцирали са бюрото — казах аз мрачно. — Никога досега не съм го правила на маса.

— Наистина ли? — Хана и Елизабет се вторачиха в мен, еднакво изненадани.

Поклатих глава.

— Винаги съм си мислела, че за да направим подобно нещо, трябва да се опознаем по-добре с Щефан — отговорих срамежливо.

Същото важеше и за игричките със завързване.

Не ми убягна, че Хана и Елизабет си размениха многозначителни погледи. По всяка вероятност Елизабет беше разказала на Хана за линг-линг историята. Изобщо не ми пукаше, че ме мислеха за задръстена. Може пък и наистина да бях. Докога всъщност мислех да чакам, за да направя тези неща с Щефан? До сребърната ни сватба ли?

— Може ли тази вечер да спя тук? — казах, вече доста фъфлещо, като гушнах силно плюшената лисица на Каспар.

— Разбира се, че можеш — отвърна Хана. — Ние жените трябва да се поддържаме.

— Изобщо не може и да става на въпрос! — възкликна обаче Елизабет заповеднически.

— Но защо? — попитах вече полуразплакана.

— Защото е вече почти пет и половина и аз възнамерявам да те откарам в града — отговори ми Елизабет. — Щефан може и да ти е изневерил с порчето, но това в никакъв случай не е причина да се откажеш от един милион евро.

— Вече изобщо не ми пука — разревах се аз.

— Напротив! — каза Елизабет, като взе енергично да попива с кърпичка лицето ми. Предполагам локвите от големите количества очна спирала, които тази сутрин използвах. — Точно сега е много важно да помислиш за кинтите. Не стига, че си нещастна в момента, ами ще вземеш да останеш и бедна. Затова, хайде, помагайте ми да я занесем до колата.

— Мога и сама да вървя — казах възмутено, когато малкият Каспар се опита да ме изправи на крака.

Но на малко помощ при слизането по стълбите щях да съм благодарна. Постоянно някоя част от тялото ми се олюляваше в непредвидима посока. Бях щастлива, когато вече седях в колата. Наложи се Елизабет да ме закопчае, защото аз просто не можех да закопчая тъпия колан.

— Не мога да разбера — каза тя. — Та нали изпи само три джин фиса. Да не би да не си яла нищо?

— От това трябва да е! — казах.

А бях пийнала и малко водка преди това. Е, всъщност май множко.

По пътя за града трябва да съм заспала, защото както бяхме на паркинга пред къщата на Елизабет, в следващия момент се озовахме в центъра на града.

— Ама че работа! — изненадах се.

Каква беше тази магия.

— Пристигнахме — рече Елизабет.

Тя спря в зоната, забранена за паркиране, точно пред блока на Оливер и Елизабет.

— Много ти благодаря — отвърнах аз и затърсих в дамската си чанта връзката с многото ключове.

Когато се опитах да изляза от колата, почувствах краката си меки като пластилин. Така че се наложи Елизабет да ме подкрепя до асансьора.

— Оттук нататък мога и сама — казах аз и ако не беше Елизабет да ме задържи, още в следващия момент щях да се свлека на пода. — Ще те глобят за неправилно паркиране!

— Можеш ти да платиш от благодарност, че съм ти спасила милиона — отговори Елизабет навъсено.

Асансьорът потегли нагоре.

— Не е моят милион, половината принадлежи на Щефан — казах аз.

— Мисля, че и половината е напълно достатъчна — отговори Елизабет.

Току-що бяхме спрели на седмия етаж и тя ме отведе право към вратата на апартамента. Там ме облегна на стената все едно, че бях някоя кукла, и започна да рови в чантата ми.

— Кой е ключът от жилището? — попита, прехвърляйки в ръце ключовете от връзката.

— Зеленият — отговорих. — Или не, малкият е. А може и да беше този лъскавият. Пробвай ги.

Елизабет изпъшка и натисна звънеца.

— Да, моля? — каза Оливер, когато отвори вратата.

Той не познаваше Елизабет. А мен не можеше да ме види, защото бях облегната на стената до вратата. В този момент стената взе да се клати странно. Някъде наблизо сигурно имаше земетресение.

— Водя Оливия вкъщи — започна да обяснява Елизабет. — Пийнала е малко повечко и се нуждае от помощ.

Главата на Оливер се появи зад ъгъла.

— Карфиолчо! Да не би да си празнувала без мен? Аз пък специално за случая съм изстудил бутилка шампанско.

— Иска ми се да знам какво толкова има за празнуване! — каза укорително Елизабет.

— Не мое да знаеш, шот не съм ти казала. Ама че… — отговорих й фъфлещо.

Оливер ме сграбчи под мишниците и така предотврати опасността да се сгромолясам.

— Поне от пета степен по скалата на Рихтер трябва да е — казах аз.

Защо на никого, освен на мен, земетресението не му правеше впечатление?

— Добре, че поне не хълца — рече Елизабет. — Е, сега вече вие я поемате. Паркирала съм на непозволено място, а трябва да бързам към вкъщи, за да прочета приказка за лека нощ на сина си.

— Благодаря ви, че я докарахте. Беше ми приятно да се запознаем — отговори учтиво Оливер.

— Удоволствието е изцяло мое — каза Елизабет. — На живо изглеждате още по-добре, отколкото по телевизията.

— Благодаря! — отвърна той.

— Хайде, хайде, хайде! — намесих се аз. — Какво става с шампанското?

Елизабет, която вече беше влязла в асансьора, се обади:

— Мисля, че един аспирин ще ти се отрази по-добре. Малко студени компреси също няма да навредят. Ще ти звънна утре, Оливия.

— Наеш ли, мое да си ги навреш някъде теа студени компреси — отвърнах й аз, но вратите на асансьора вече се бяха затворили. — И все пак, благодаря!

Оливер внимателно ме замъкна в гостната, където ме стовари на дивана. Сега вече започна да ме гледа замислено и леко развеселено.

— Има ли нешу? — заядох го аз.

— Ами и аз се канех да те питам същото — отговори Оливер. — Много се притеснихме, когато днес следобед изведнъж изчезна, при това без кола. Като че ли с вълшебна пръчица. На Щефан много му липсваше. Бяхме само ние и откачените старци, когато той се прибра вкъщи. Щеше да му е много приятно да чуе новините лично от тебе.

— Ха-ха — изръмжах. — И аз бих искала да науча новините лично от него. Или по-добре не, изобщо не искам да ги научавам! О, йее!

— Какво е станало?

— Знаеш ли, аз трябва… — казах и станах, клатушкайки се.

— Да ти помогна ли? — попита Оливер.

— Само да си посмял — отговорих му.

Не можеше да съм толкова пияна, че да има нужда някой да идва с мен в тоалетната. Щях със сигурност да се справя и сама. В края на краищата по пътя имаше много стени и мебели, на които можех да се облягам. В банята се наплисках с огромно количество леденостудена вода. След това се чувствах малко по-добре.

Когато се върнах, Оливер седеше на дивана и гледаше през прозореца. Имаше нещо в погледа му, което насълзи очите ми. Изглеждаше толкова тъжен. Сигурно и той като мен си мислеше, че цялата ситуация е напълно абсурдна. Евелин беше тази, която искаше сделката за един милион. А него го беше водила само любовта му към нея.

В този момент нещо у мен се пречупи. Изведнъж знаех съвсем точно какво искам. Вече край, нямаше повече да се държа като жертва.

Облегнах се съблазнително на стената. Или поне се надявах, че е съблазнително.

Оливер ме погледна притеснено.

— Всичко наред ли е, Оливия?

— Използвал ли си черни презервативи досега? — попитах с възможно най-еротичния глас, на който бях способна.

Или поне много се надявах наистина да е еротичен. Оливер повдигна едната си вежда нагоре.

— Поне не се сещам — отговори ми.

— Те са само за лоши момчета — казах и извадих презервативите от джоба си. — Скиваш ли?

— Виждам — отвърна Оливер, веждата му все още вдигната нагоре.

— Но ти не си лошо момче, нали?

Заклатих се към масата и се плъзнах върху нея грациозно и секси, или поне се надявах да е така. След това съвсем бавно разкопчах две копчета от блейзъра си. Той имаше общо три. Отдолу бях само по черен сутиен. Понаместих го.

— Но аз съм лошо момиче! — излъгах аз.

Добрите момичета отиват в рая, лошите — където си поискат. Петра например.

— Така ли? — Оливер се беше изправил и сега стоеше точно пред мен. — Това изобщо не съм го знаел, Оливия!

— Ами да — казах аз и се опитах да го гледам право в очите. Не бяха толкова сини и светещи, като на Щефан, а сиви и зениците бяха големи и черни, като презервативите в ръката ми. — Ужасно лоша.

— Ти си почти гола — каза Оливер и докосна с ръка кожата над сутиена.

Поех си дълбоко въздух. В края на краищата аз трябваше да го съблазнявам, не той мене.

— Тука е доста топло — продължи Оливер. — Прекалено топло за костюм с панталон.

И преди да мога да реагирам, с няколко ловки движения той съблече блейзъра и панталона ми.

Изведнъж се оказах само по бельо на масата и не ми оставаше нищо друго, освен да го зяпам учудено. Той много ме изненада с поведението си. За миг почувствах дори страх.

— Какво става с шампанското? — опитах се да отклоня вниманието му.

— Бих казал, че ще го оставим за по-късно, лошо момиче! — Оливер ме придърпа към ръба на масата, съвсем близо до себе си. Гащичките ми се долепиха плътно до дънките му. Той започна да гали ръцете ми така, че всяко косъмче по тялото ми настръхна. — Колко си хубава, Оливия! Великолепна си! Всъщност е жалко, че не си трезва.

Ако бях трезва, сега със сигурност нямаше да седя по бельо пред него. Така че по-добре да не се оплаква.

— Може би ти все пак не си лошо момче? — прошепнах тихо. — Защото лошите момчета обичат, когато момичетата не знаят какво правят.

Излъгах. Много добре знаех, какво правя. Само че не знаех защо го правя.

— Тогава със сигурност съм лошо момче — прошепна Оливер и ме целуна по врата.

Затворих очи с наслада и отметнах глава назад. Целувките на Оливер станаха много интензивни. Господи, как само целуваше! Ръцете му се разхождаха по цялото ми тяло. Имах чувството, че ще се разтопя като ванилов сладолед във фунийка през юли.

— Оливер — прошепнах.

Знаех, че това, което двамата правехме, не беше редно, но пък беше толкова хубаво. Оливер ме притискаше към себе си, докато сваляше бикините ми, и ръцете му се плъзваха между бедрата ми.

— О, да! — прошепнах без дъх. — Моля те, не спирай.

— Изобщо не съм си и помислял — отвърна Оливер.

И той започна да диша учестено. Имах чувството, че ръцете и устните му са едновременно навсякъде. Усещах, че съвсем скоро ще припадна.

— Пуавиу уи си го досега на маса? — попитах със сетни сили.

Глава 12

Когато се събудих на следващата сутрин, лежах в чуждо легло и в продължение на един дълъг момент се чувствах толкова добре, колкото никога досега през живота си.

Мър-р-р-р! Всеки квадратен сантиметър от тялото ми се чувстваше доволен и щастлив.

Но тогава забелязах в чие легло лежа и чувството на блаженство набързо се изпари. Беше брачното легло на Евелин и Оливер. Предполагам, че лежах в половината на Евелин.

Изведнъж главата ми се изпълни с пулсираща болка.

Оливер още спеше. Лежеше по гръб, свил ръка под главата си, и в тази поза донякъде ми напомняше Каспар, сина на Елизабет. Също като него и Оливер беше изритал завивката настрани. Но тук свършваше всякаква прилика, като основната причина за това беше в окосмяването.

Изражението на лицето му беше сериозно. Когато много внимателно го помилвах по бузата, той трепна в съня си.

Аз също трепнах. Господи Боже, какво бяхме сторили!

„Много, ама, много неприлични неща!“ — отговори ми доста ехидно един вътрешен глас.

За съжаление повечето от тях си спомнях добре. Всъщност, като се замислих, си спомних всичко. Абсолютно всичко.

Косъмчетата по ръцете ми отново настръхнаха. Защо трябваше да стана на толкова години, за да изживея подобни неща? Явно до този момент моето така наречено „прилично възпитание“ ми беше пречило.

А може би донякъде вината бе и на Щефан. Дори и на сън не съм си представяла какви неща съществуват.

Оливер изстена в съня си и се обърна на другата страна. Наблюдавах умислена къдравата му коса. Рано сутринта косата му не приличаше на карфиол, а по-скоро на шотландска планинска овца. С удоволствие бих го погалила, но се въздържах. В края на краищата вече бях насътворила прекалено много глупости.

Вчера, когато разбрах за изневярата на Щефан, светът ми се беше срутил. Срути се моят свят, не този на Оливер. Не биваше да го забърквам в цялата тази каша. Клетият и невинен Оливер, който беше женен за Евелин. Евелин, от която по всяка вероятност чакаше и дете.

Изправих се като струна в леглото. Как само можах да забравя? Та аз дори не бях попитала за резултата от теста за бременност, когато като изгладняла нимфоманка се нахвърлих на Оливер.

Цялата пламнах от срам. Мисля, че бях най-долната нимфоманка на света! Как изобщо бих могла при това положение да обвинявам Петра, че е спала с Щефан? С нищо не бях по-добра от нея.

Изскочих от леглото и тихо се промъкнах в банята. В никакъв случай не исках да съм тук, когато Оливер се събудеше. Сигурна бях, че ситуацията щеше да е точно толкова неловка и за него. Самата представа как на закуска ще седим смутени един срещу друг, ме ужасяваше. А на всичкото отгоре, вчера той беше напълно трезв.

Беше почти седем и половина, когато пристигнах в градината със стария ситроен. Естествено, в магазина още нямаше никой. Това много ми се понрави. Промъкнах се в оранжерия номер три и започнах да подрязвам любимите си чимшири. Оформянето на чимшири в различни форми беше от любимите ми занимания. Ножицата правеше „щрак-щрак“ и по пода се сипеха малки клончета и листенца и разпръскваха в помещението неподражаемата миризма, която беше така специфична за чимширите. Постепенно опънатите ми нерви се успокоиха.

До момента, в който господин Кабулке не ме върна в действителността.

— До-до-добро утро! — каза той.

Изглеждаше в необичайно добро настроение, само дето под очите му имаше тъмни кръгове.

— Какво се случи тук вчера вечерта? — попитах с най-строгия тон, на които бях способна.

— Възрастните господа пушиха от нашето производство — отговори господин Кабулке. — Аз също. Го-госпожа Гертнер ни показа как се прави.

— Много мило от нейна страна — казах иронично.

— Беше наистина много весела вечер — отвърна господин Кабулке. — Но за съжаление, сега жена ми ми е много ядосана.

— Ами тогава следващия път просто я вземете и нея — пошегувах се аз.

— За съжаление, няма да може — въздъхна господин Кабулке. — Тя е непушачка. Но госпожа Гертнер обеща да ми даде малко домашни сладки да й занеса вкъщи. — Той се засмя. — Ще бъде много забавно.

— Сигурна съм в това — подхвърлих. — А какво ще стане с останалия канабис?

— Възрастните господа решиха да изкупят от нас цялата продукция — отговори господин Кабулке.

— Как така „от нас“? — попитах изненадано.

— Ами така, от нас — отговори Евелин. Тя стоеше на вратата, както винаги чудно хубава, личеше си, че се е наспала добре. — Мисля, че е справедливо да разделим печалбата на три. Една трета получавам аз, защото идеята беше моя. Една трета за господин Кабулке, защото ми помогна и не се разприказва. И една трета получаваш ти, защото все пак това е твоята оранжерия.

— Не, благодаря! Тези пари не ги искам — казах аз.

— Тайно се надявах да го кажеш — беше готова с отговора си Евелин. — Тогава аз ще получа две трети. В края на краищата досега всички разходи бяха за моя сметка.

— Значи старите тъпа… господа ще изкупят цялата стока? Всичките седем килограма?

— Точно така — отвърна Евелин. — Само не трябва да казваме на Фриц, защото е способен да го запали.

— Седем килограма не могат да изпушат през целия си живот — отбелязах.

— Това си е техен проблем — рече Евелин. — Най-важното сега е, че ще се отървем от стоката. Ще запазя само малка част, за да направя някои експерименти. Като например да изпека малко сладки.

— Задължително трябва да го направите, защото жена ми е непушачка — намеси се господин Кабулке.

— Вчера къде изчезна така изведнъж? — попита Евелин. — Когато се върнахме с теста за бременност, тебе вече те нямаше.

— Вчера разбрах, че Щефан спи с продавачката ни — отговорих доста лаконично.

— О-о-о! — възкликна Евелин.

Господин Кабулке започна нервно да мачка шапката си с две ръце. Очевидно беше, че и той е знаел.

— Спокойно можехте и на мен да кажете — рекох им аз.

— Е, не го правят много от отдавна — започна да се оправдава Евелин. — Освен това Щефан ме заплаши.

— И с какво те заплаши?

— Ами, беше нещо от сорта, че ако ти кажа, си щяла да бъдеш много нещастна, а нали аз не съм искала да се случи нищо подобно.

— Аз съм много нещастна — казах аз.

— Освен това каза, че щял да й извие врата — намеси се господин Кабулке. — Той си мислеше, че няма да го чуя, защото съм зле със слуха, но аз го чух.

— Да. Оказа се, че господин Кабулке има уши като на прилеп, когато се наложи да подслушва — каза Евелин. — Какво ще правиш сега?

— Нямам абсолютно никаква представа — бе откровеният ми отговор. — Какво показа тестът за бременност?

— Оливер не ти ли каза?

Поклатих нещастно глава.

— Вчера вечерта не си говорихме много — отговорих.

Това беше самата истина, та нали имахме доста по-приятно занимание.

— А, ето я и Петра! — възкликна Евелин и посочи през стъклото по посока на паркинга.

Така беше. Петра поклащаше задника си към магазина и размахваше небрежно дамската си чантичка имитация на Гучи.

— Тази жена наистина няма срам! — каза господин Кабулке. — Мисля, че непременно трябва да опита от нашите сладки.

Лицето на Евелин блесна от щастие.

— Страхотна идея, господин Кабулке! — каза тя. — Още сега ще се захвана с печенето. Оливия, в момента Щефан е в кабинета си. А това е много удобен момент да му се нахвърлиш с нож в ръка.

— По-добре с мотиката — каза господин Кабулке. — А-а-ако имате нужда от помощ, обадете ми се.

* * *

— Ау, изглеждаш отвратително — каза Петра, когато влязох през вратата на магазина.

— Сериозно? Затова пък нощес правих страхотен секс — казах аз. — Ако трябва да бъда откровена, беше фантастично.

И наистина, беше много по-хубаво, отколкото с Щефан! Опа!

Петра зяпаше объркана. Никога не ме беше чувала да говоря така.

— И с кого, ако не е тайна? — попита с недоверие тя.

— Как с кого? — попитах в отговор. — Не забравяй, че съм омъжена жена. А ти, между другото, си уволнена.

— Какво?

— У-вол-не-на! — повторих.

— Не си ти човекът, който може да реши това! — отговори Петра.

— Мога, и още как! — казах аз и се мушнах покрай нея в кабинета.

Щефан пак беше пред компютъра и преглеждаше обявите за работа.

— Господин Ге-е-ертнер! Тя казва, че съм уволнена! — изкудкудяка Петра, която ме бе последвала.

— Какво? — Щефан се обърна към нас. — Какво казахте, госпожо Шмидке?

— Тя каза, че съм уволнена — повтори Петра и в същото време ме посочи с пръст. — Но аз мисля, че след като вие сте ме назначили, само вие имате право да ме уволните. Нали така? — Петра направи физиономия, сякаш всеки момент ще се разреве.

— Но много ви моля, госпожо Шмидке, успокойте се! — каза Щефан. — Сигурен съм, че става дума за някакво недоразумение.

Погледнах към единия, а после към другия и поклатих глава.

— Много е тъпо да продължавате да си говорите на вие — казах аз. — Как само звучи: Пусни ми, госпожо Шмидке! Да, да, господин Гертнер!

— Оли! — Щефан ме изгледа шокирано.

Изобщо не беше свикнал да чува подобен език от моя страна.

Но Петра зацепи доста по-бързо.

— О-о-о! — започна тя. — Но това категорично не е основание за уволнение.

— Това изобщо не ми пука — нахвърлих й се. — Изхвърлям те, защото си неучтива към нашите клиентки и не подхождаш на цялостната атмосфера тук. Но ти позволявам да останеш до края на този месец. Дотогава сигурно ще успееш да си намериш друга работа. Днес следобед ще оформим всичко писмено.

— Не бързай толкова! — отвърна Петра. — Мисля, че и господин Гертнер има право на глас. А това, че някой спи с шефа си, не може да бъде основание за уволнение, независимо колко много ревнуваш.

— Мога да си представя, че вече си натрупала богат опит по този въпрос — казах. — Но и той няма да ти помогне. Уволнена си.

— Може би е по-добре да ни оставите да си поговорим на четири очи — каза Щефан.

Той все още изглеждаше крайно шокиран. Петра метна глава назад.

— Щом настоявате — каза заядливо тя.

— И затвори вратата! — извиках след нея.

— Не смяташ ли, че малко прекаляваш? — попита Щефан.

— Моля? — изненадах се аз.

— Не е нужно да я изхвърляш! — каза Щефан.

Господин Кабулке! Мотиката! Цялата пламнах от гняв и няколко секунди не можах да обеля и дума.

— Евелин не трябваше да ти казва — рече Щефан. — Знаех си, че няма да можеш да го приемеш.

— Евелин абсолютно нищо не ми е казвала! — изясних положението аз. — Все пак и аз имам очи на главата си!

Щефан въздъхна.

— Не исках да разбираш. В никакъв случай не исках да ти причиня болка.

— Колко мило от твоя страна! — извиках аз.

Наистина бях възмутена от подобно грандиозно безочие. А аз си мислех, че Щефан ще се засрами и ще започне да ми се извинява. Страшно много да ми се извинява, да пълзи на колене, защото това беше най-малкото, което можеше да направи.

Но Щефан набързо се опита да обърне нещата.

— Ах, Оли! Не е възможно наистина да си толкова изненадана. При нас нещата отдавна не вървят добре. За да бъда точен, откакто на теб ти хрумна онази откачена идея с градината.

— Какво? Но това беше нашата обща идея, Щефан! Това беше мечтата на живота ни.

— Това беше мечтата само на твоя живот — отвърна ми Щефан студено. — Никога не съм имал високо мнение за бизнеса с треволяци.

— Но нали ти каза, че това е златна мина, която е нужно само да бъде разработена както трябва.

— Да, но очевидно съм грешал — отговори ми Щефан. — Както вече казах, мисля, че това беше откачена идея.

Все още продължавах да мечтая за мотиката на господин Кабулке. Как само исках да я забия в корема на Щефан. Какви ги плещеше този човек?

— Това пък какво общо има с Петра? — попитах тогава.

Щефан отново въздъхна.

— Вече в продължение на месеци се опитвам да ти кажа, че тази градина проваля брака ни. Някога бях първокласен маркетингов експерт, до момента, в който заради теб захвърлих професията си и се набутах в скапаните оранжерии. Но както се вижда, ти си сляпа и глуха за моите аргументи. И изобщо не ти пука, че пропилях години от живота си тук! Господи, само като си представя от какво съм се лишавал през цялото това време! Смяташ ли, че не съм искал да карам прилична кола или да отида на почивка, или да се облека в дрехи, от които не ми се налага да се срамувам?

Залялата ме първоначално сляпа ярост се изпари. Вече не се нуждаех от мотиката. Ядът, който сега ме заливаше, беше значително по-слаб.

— Все още не разбирам какво общо има цялата тази работа с порчето? — попитах аз.

— През пролетта големият строителен магазин ще отвори отделение за градина — отговори Щефан. — Сега вече мога да го кажа: след като това стане, тук няма да влезе и един клиент.

— Разбира се — подхвърлих иронично. — За какво им е да го правят. Да не би да предлагаме стари рози, екзотични растения, оформени храстчета и професионални съвети? Да не говорим за самобитната и неповторима обстановка в магазина!

— Престани най-сетне да мечтаеш, Оли!

— Не мечтая — избухнах аз. — С Оливер скоро ще реализираме градинското предаване. А това ще направи градината ни известна. Нека скапаният строителен магазин да продава бегонии и напръскани с брокат коледни звезди. Те изобщо не могат да са ни конкуренция! Ти си този, който си затваря очите за логичните аргументи, не аз! А и никой насила не те е карал да участваш в бизнеса! Освен това все още не си ми обяснил какво общо има всичко това с твоята изневяра.

Щефан въздъхна дълбоко.

— За Бога, Оли, и аз не знам точно! Та аз съм мъж, просто така се случи — каза той, а след един дълъг момент, в който бях впила поглед в него, добави: — Съжалявам!

— Обичаш ли я? — попитах го аз.

— За Бога, не! — отвърна той. — Та тя изобщо не е мой тип. Забелязала ли си колко са й криви краката?

Продължавах да го гледам неразбиращо.

— Но, защо тогава…

— Откъде да знам — каза той. — Мъжкото ми достойнство беше силно засегнато. Нали разбираш, всичките ми приятели имат успешна кариера. А на мен тази градина ми е като камък на шията!

— И аз ли съм като камък на шията ти? — попитах тихо.

— Ох, Оли! — каза Щефан и леко се усмихна. — Аз те обичам!

— Какво?

— Разбира се, че те обичам — повтори Щефан. — И никога не съм преставал. Това с Петра беше пълна глупост. — Щефан се облегна назад в стола си и впи в мен предан поглед. — Една глупост, за която се извинявам. Това вече никога няма да се повтори! — без помен от вина рече Щефан и остави поразителната си усмивка стил „Брад Пит“ да се разлее по лицето му. — Освен това, след като продадем градината, няма да я видим никога повече.

— Не искам да продавам градината, Щефан — казах, клатейки глава.

Усмивката на Щефан изчезна толкова бързо, колкото и се беше появила.

— Оли, не ме ли чу?

— Напротив! Много добре те чух — отговорих аз. — Работата тук те прави нещастен. Чувстваш се непълноценен, в същото време искаш да караш баровска кола и да носиш скъпи дрехи. Разбрах те много добре. Но ти чу ли аз какво ти казах? Много скоро ще имаме достатъчно пари, за да се задържим над водата, при това, без да ни е необходим милиона на Фриц.

— Няма да затворя парите ни в глупавия магазин — настойчиво каза Щефан. — Ако успеем да издържим въпросната половин година, ще имаме шанса да започнем наново. И аз няма да позволя ти да провалиш всичко!

— Разбирам!

Изведнъж се почувствах съвсем празна и студена като лед.

— Оли! — започна Щефан и гласът му отново стана по-мек — Ако си намеря хубава работа, а това ти го гарантирам, тогава ще можем да си купим страхотно жилище в града и най-накрая ще заживеем живота, който заслужаваме. Баща ми вече пусна в действие някогашните си връзки. В старата му фирма със сигурност ще се намери доходна работа за мен. Може дори за няколко години да заминем на работа в чужбина. Ние двамата — отборът мечта. Обещавам ти, че няма да съжаляваш, ако само ме послушаш.

— Разбирам — повторих аз.

— Това много ме радва — отговори Щефан. — Ела тук, Оли-Дундичке, ела при татко!

Направих крачка назад.

Щефан въздъхна.

— Моля те, спри да се сърдиш! Нали ти се извиних?

Някой от нас двамата се беше побъркал. Не че имам кой знае какъв опит в тази област, но ми се струваше ненормално така бързо да се върнем към нормалното ежедневие след изневяра. Представях си го по съвсем различен начин: изпочупени чинии, насинени очи, много часове семейна терапия. В случая тези неща ми се виждаха много по-нормални от поведението на Щефан, сякаш нищо особено не се е случило.

— Трябва да работя — отговорих и бързо излязох през вратата на кабинета.

— Не можете да ме уволните — рече Петра, която изникна на пътя ми. — Иначе ще доведа мъжа си.

— Нека да позная — отговорих аз. — Той сигурно е бодигард в някоя дискотека. Или събира вземанията на някое съмнително кредитно учреждение от сивия сектор?

— Глупости — тросна се Петра. — Той е адвокат.

— Ах, жалко — казах аз. Наистина жалко, идеята как някоя татуирана горила влиза в магазина и пребива Щефан, много ми бе харесала. — Какво би си помислил твоят адвокат, след като разбере, че си се забавлявала с шефа си на канапето в кабинета му?

— Той умее да ме цени — отговори Петра. — В края на краищата аз съм майката на децата му.

— Горкият човек! — рекох аз. — Но въпреки това си уволнена.

— Ще видим! — закани се Петра.

* * *

Открих Евелин в оранжерия номер пет да обгрижва скъпоценната си продукция.

— Мислех, че се каниш да печеш сладки.

— Така е. Видя ли кухнята?

— Да. — Кухнята беше станала страхотна. Една мечта в кремаво и бяло. Всичко, което преди изглеждаше тъмно и грамадно, сега беше светло и просторно. Включително и тавана. — Това е най-хубавата кухня, която някога съм виждала.

— Да, знам — отговори Евелин, без да скромничи. — С господин Кабулке измислихме толкова оригинални решения, че на човек не би му и хрумнало, че кухненското обзавеждане е било от дъбов фурнир, модел от седемдесетте. Как намираш лампите?

— Страхотни са! — казах аз.

— Не звучиш много ентусиазирано — отговори ми Евелин. — Ох, извинявай, може би сега не си в настроение да се прехласваш по кухнята. Какво стана? Заби ли мотиката в гърдите на Щефан?

Махнах с ръка.

— Не си струва!

— Права си — каза Евелин. — Ако ме питаш, този мъж изобщо не си струва.

— Това го казваш само защото Петра успя да ти го измъкне изпод носа — отвърнах аз.

— Оливия, кажи ми моля те, че не го мислиш сериозно! — засмя се искрено Евелин.

— Разбира се, че не го мисля — признах аз.

Ако Евелин го беше пожелала, със сигурност щях да намеря нейните презервативи в бюрото на Щефан.

— Е, сега вече ме успокои — отвърна Евелин. — Уверена бях, че знаеш колко е изискан вкусът ми. Почернелите от солариум хипохондрици със сигурност не са мой тип.

И моят също, помислих си. Но Щефан невинаги е бил такъв. Преди той беше много мил човек.

— Освен това — добави Евелин, този път съвсем сериозно, — освен това, не мога да си легна с брата на съпруга ми, нали така? Това говори за липса на стил.

— Ами, да — казах, а в същото време една леденостудена ръка се спусна към гърлото ми и го стисна здраво. Ох, какво направих! Аз нямах никакъв стил. Бях спала с брата на мъжа си.

— Освен това никога не бих го направила, защото те харесвам — допълни Евелин нежно и в този момент леденостудената ръка стисна гърлото ми още по-силно, толкова силно, че вече не можех да си поема дъх.

— И аз те харесвам — чух се да казвам с пресипнал глас.

И това си беше абсолютната истина. Харесвах Евелин. Много я харесвах. Особено откакто разбрах, че не е имала връзка с Щефан. Просто беше ремонтирала къщата ми и нищо повече. А какво направих аз в знак на благодарност? Преспах с мъжа й.

Аз бях утайка. Възможно най-гадната утайка. По-гадна от Петра дори. При нея просто подлостта беше заложена по рождение.

Гледах Евелин с отчаяние. Как бих могла някога да оправя нещата?

— А какво показа тестът за бременност? — попитах с пресекващ глас.

О, Господи! Не бях помислила дори и за секунда за бебето на Евелин, докато се въргалях с баща му в леглото.

Аз бях най, ама възможно най-долната гнусна утайка.

— Положителен! — каза Евелин и се засмя. — Поне за мен. Ха-ха-ха.

Когато обаче видя объркания ми поглед, тя отново стана сериозна.

— Не, всъщност даде негативен резултат.

Все още бях объркана.

— Това означава ли, че не си бременна?

Евелин поклати глава.

— Не, не съм. И знаеш ли какво? Никога няма и да забременея. За цялото това време ми стана ясно едно: изобщо не искам дете.

— Наистина ли?

— Да — отсече Евелин. — Да ти кажа, никога не съм искала дете, но си мислех, че просто е задължително да имаш, че това е част от живота. И ако не сега, то кога? Смятам, че идеята беше много глупава. Някои хора просто не са създадени, за да имат деца.

— Но Оливер — започнах, като се опитах да не обръщам внимание на угризенията на съвестта си, — той толкова иска да има деца.

— Да — отговори ми Евелин. — Той е ужасно разочарован. Но ме разбира. Винаги всичко разбира. Знаеш ли, той е толкова мил човек. Не искам да му причинявам болка.

— Да — прошепнах тихо.

„Утайка, утайка!“ — шепнеше вътрешният ми глас.

Евелин каза с усмивка:

— Винаги ще го обичам и той го знае. Но той просто не е призваният да бъде баща на моите деца. Нито той, нито някой друг. Когато най-накрая тези проклети шест месеца изтекат, ще си намеря нова работа. Просто съм прекалено добра, та да изчезна от трудовия пазар, за да сменям пелени или нещо подобно. Мисля, че на първо време ще е най-добре да отида някъде в чужбина.

— А какво ще стане с търговията ти с наркотици? — попитах, а в същото време се чудех какво ще стане с Оливер и с градинското ни предаване. Дали той нямаше да зареже всичко заради амбициите на Евелин?

„Не се опитвай да сменяш темата, утайка такава!“ — казваше вътрешният ми глас.

— Погледнато в перспектива, това изобщо не е за мен — каза Евелин и ми намигна. — Въпреки че имаме страхотни растения майки. С малко повече усилия и с нова напоителна система, можем спокойно само в оранжерия номер пет да добиваме по 30 килограма на месец. Това прави годишен оборот от около един милион евро. При това, без данъци. Много примамливо, не смяташ ли?

— Не — отговорих й. — Идеята изобщо не ми харесва. Предпочитам да се занимавам с разрешени растения.

— Както искаш — съгласи се Евелин. — Но смятам заедно да изпробваме сегашния добив.

— Нямам нищо против — казах.

Аз и без това си бях утайка. Може би трябваше да се напуша до смърт с дрогата на Евелин. Точно това заслужавах.

— Но съм непушачка — додадох разочаровано. — Може изобщо да не ми подейства.

— О, има толкова много възможности да приемеш дрогата — каза Евелин и се разсмя искрено. — Не е задължително да я пушиш. Ще опечем сладки с канабис, в интернет има страхотни рецепти.

И така ставаше. Значи щях да се натъпча до пръсване с тези сладки. Все пак това не беше най-лошият начин да се умре.

— Но за съжаление все още е само август — каза Евелин. — Трябва някак да издържим до ноември.

— Защо? Канабисът чак тогава ли ще става за сладки?

— Не — рече Евелин. — Тогава ще получим милионите. Канабисът отдавна си е готов. Старите задници още вчера изпушиха по един джойнт. Наистина е много качествен. Дори Оливер трябваше да го признае.

— Оливер ли?

— Да, и той си дръпна няколко пъти. Добрият стар Хашишко — закикоти се Евелин.

Значи вчера вечерта Оливер е бил надрусан. Е, така поне имахме причина, с която да оправдаем поведението си: алкохол и хашиш.

— Ще ти кажа веднага, щом изпека сладките — каза Евелин. — Ей, Оливия, щях да забравя! Съгласна ли си господин Кабулке да изшлайфа и да боядиса в бяло вратите на всички стаи?

Предполагам, че така щяха да се харесат на потенциални купувачи при оглед на къщата. При мисълта за това очите ми се напълниха със сълзи.

— На него толкова му харесва да работи с виброшлайфа — каза Евелин, която все още чакаше отговора ми.

— Ох, Евелин! За какво са всичките тези усилия, след като Щефан и без това иска да продаде всичко?

— Той не може да решава сам — отвърна ми Евелин. — Аз например никога не бих продала този имот.

— Но нали смяташе, че е ужасен? — попитах учудено.

— Вече не мисля така! — каза убедено Евелин. — Мисля, че в тази къща и стопанския двор има много потенциал. Виж каква промяна постигнахме само с малко боя.

— Но сама няма да мога да издържа финансово — казах й.

— Помисли си за милиона — отвърна Евелин. — Половината от него ти принадлежи. Ако Щефан си е наумил да се отказва, тогава можеш и сама да въртиш магазина.

След този разговор се почувствах по-добре. Все още като утайка, но малко по-добре.

Глава 13

Същия следобед с голямо удоволствие бих се отровила със сладки с канабис, дори и само за да не ми се наложи да се изправя пред Оливер. Но Евелин каза, че първо трябва да изпробва няколко рецепти.

— Когато се яде, действието му е много по-силно — обясни ми тя. — Затова е много важно да се спазят правилните пропорции.

— Колкото повече, толкова по-добре — отвърнах аз.

Нямаше нужда да е толкова предпазлива заради мен.

През целия ден имах жестоко главоболие. Сутрешният ни разговор с Щефан не можеше да ми излезе от главата. Това, че той се опита да ми прехвърли цялата вина, намирах за крайна страхливост от негова страна. Вярно беше, че градината бе мечтата на моя живот, но той беше създал у мен впечатлението, че я споделя.

А дето смяташе времето, прекарано в бизнеса, за пропиляно, много ме нараняваше. С течение на времето идваха все повече клиенти и все по-малко от тях си купуваха от евтините бегонии. Нещо, на което лично аз се надявах. Ние просто бяхме на прав път.

Но сега вече думата „ние“ ми се струваше неподходяща. Щефан искаше от живота нещо съвсем различно от мен. И то ми се струваше много повърхностно: луксозна кола, луксозни екскурзии, луксозни дрешки.

А аз винаги бях смятала, че в семейството Оливер и Евелин са повърхностните любители на лукса. Колко много съм се заблуждавала.

— Е, още ли се цупиш? — попита Щефан.

Вече беше станало следобед и аз се бях заела с моите рози. Според лунния календар днес беше добър ден за разсаждане.

— Не се цупя — отвърнах аз и го погледнах тъжно.

За пръв път си помислих, че приемната ми майка може би все пак е имала право с нейната мъдрост „Човек не се храни от красива чиния“. Можеш да я сложиш на секцията и да й се любуваш, можеш дори да подредиш в нея плодове. Но когато човек започнеше да я използва всеки ден, украсата й се олющва и тя загубва от своя гланц.

За мен Щефан беше изгубил своя гланц.

— Разбира се, че се цупиш — каза той. — И мога да те разбера. Но може би трябва да помислиш върху това, защо изобщо се стигна дотук.

— Не правя нищо друго, освен да мисля точно върху това — отвърнах.

— В една здрава връзка не се стига до изневери — каза Щефан. — Явно съм търсел в Петра нещо, което не откривах повече у теб.

— Ха — изграчих. — Повярвай ми, каквото и да си намерил у Петра, е трябвало преди това да го потърсиш у мен.

— Точно това казах — обади се Щефан.

— Не, не каза това! Но ти си прекалено сляп, за да разбереш защо тази изневяра ме нарани толкова много.

— Не. Ти си сляпа — каза той. — Защото просто не искаш да проумееш, че градината е тази, която съсипа бъдещето ни.

Гледах го мълчаливо. Стоеше там, прекрасен както винаги, стилен като фотомодел, с великолепните трапчинки на бузите, в които навремето от пръв поглед се влюбих. Поклатих глава едва сдържайки сълзите си.

Всичко беше свършило.

— Щефан, градината и тази афера с Петра са две напълно различни истории — казах аз.

— Не е точно така — отрече Щефан. — Но разбирам, че ти не искаш да видиш връзката между тях. Наистина съжалявам, Оли! О, колко пъти трябва да ти се извинявам?

— Ами спри да го правиш тогава — казах студено. — Тези неща не могат да бъдат извинени.

Щефан изпъшка.

— Е, добре тогава, няма повече. Предполагам, че за историята с Петра ще ми търкаш сол на главата и в следващите двайсет години.

— Със сигурност няма да го правя — отговорих.

— Не смяташ ли, че е редно поне да се опиташ да ме разбереш? — попита Щефан. — Поне един съвсем бегъл опит?

— Ох, Щефан! Та аз те разбирам прекрасно! Щом като не искаш тази градина, щом ти се работи като маркетингов експерт, аз ще съм последната, която ще се опита да ти попречи!

Щефан се усмихна.

— Е, най-накрая ми олекна! — каза той. — А аз си мислех, че вечно ще се противиш. Обещавам ти, че няма да съжаляваш за решението си.

Бях вперила поглед в него. Май той не искаше да разбере някои неща?

— Вече потърсих в интернет потенциални купувачи — продължи той. — В момента пазарът на недвижими имоти е в застой, но не е по-лошо, отколкото преди две години. Затова си мисля, че ще получим поне толкова, колкото платихме тогава. Така ще се измъкнем, без да претърпим загуби.

Слушах го с нарастващо нетърпение.

— Щефан, грешно си ме разбрал. Аз никога няма да продам тази градина! Колко пъти трябва да ти го казвам?

— Но нали преди малко…

— Казах, че те разбирам и че спокойно можеш да си потърсиш нова работа, която да ти харесва. А аз мога да продължа и сама. Ако трябва да бъда откровена, и без това в последно време не ми помагаш кой знае колко.

Щефан изглеждаше абсолютно вбесен.

— Ти май просто не искаш да разбереш, нали? Аз няма да позволя парите ни да се изсипят в тази разбита градина и да се изпарят като вода в пустиня.

— Половината пари са мои — отвърнах аз. — Ако искам да ги изсипя в пустинята, решението си е само мое. С другата половина си свободен да купуваш, каквото си поискаш.

— Боже Господи! Оли, моля те, прояви здрав разум за очевидните неща. Ние вече имаме дългове от петстотин и седемдесет хиляди евро заради този парцел тук и ако ги платим, от милиона ще ни остане по-малко от половината.

— Да, а с остатъка ще ремонтираме къщата и ще разширим разсадника — отсякох. — Искам да кажа, че и сама мога да го направя. А ти си свободен да търсиш работата на твоите мечти. А и за колата от сънищата ти ще останат достатъчно пари.

— Не мога да повярвам! Такова твърдоглаво озлобление, съчетано с абсолютно малоумие! — разлюти се Щефан. — Набий си го в главата! Не искам повече тази кочина! Искам да живея в града. Искам да имам луксозно жилище. Искам да ходя по купони. Искам да пътувам. Искам да видя Малдивите, Нова Зеландия, Сан Франциско!

Постоянно повтарящите му се реплики започваха бавно да ми идват до гуша. Погледнах към засадените в празни кутийки от мляко растения и ги погалих.

Като че ли това, което направих, още повече разпали Щефан.

— Но ти отказваш да излезеш от този скапан магазин за повече от един уикенд. Постоянно се мотаеш, облечена в гащеризон със старите си маратонки и пресаждаш някакви скапани растения в някакви скапани саксийки. И при това го правиш така, сякаш няма нищо по-важно на този свят. Ти си говориш с цветята, без дори да забележиш колко отблъскваща си станала с черното под ноктите и постоянно омазаното ти с кал лице. А след това ме питаш защо съм си легнал с друга жена?

По време на цялата му реч задържах въздуха в дробовете си. Сега го изпуснах със съскащ звук. Най-накрая бях разбрала какъв е проблемът.

— Значи съм отблъскваща?

— Разбира се, че си отблъскваща! — отговори Щефан. Гневът беше изкривил лицето му, пълните му устни сега бяха станали тънки като черта. — Всеки мъж би те сметнал за отблъскваща. Защо мислиш, че приятелите ни започнаха да ни канят все по-рядко на гости?

Все още не можех да повярвам.

— Аз съм отблъскваща? Аз те отблъсквам?

В пристъп на безпомощност започнах да се смея. Толкова беше смешно! Намираше ме за отблъскваща. Собственият ми мъж.

— Виж се само! — каза Щефан.

Но аз гледах само него, а смехът ме тресеше от главата до петите.

А след това премина директно в ридания. Майко мила, това си беше чиста истерия. Нервите ми се бяха изчерпали. Сълзите просто се стичаха от очите ми. Всъщност имах повече причини да плача, отколкото да се смея.

Щефан възприе реакцията ми като признание за изгубена битка.

— Ако не искаш безвъзвратно да ме загубиш, то трябва малко да се постараеш — каза той.

Само изхълцах, неспособна да отговоря каквото и да било. Бях се превърнала в напоителна пръскачка от някой парк.

Когато най-сетне сълзите ми пресъхнаха, Щефан вече беше напуснал оранжерията.

* * *

Искаше ми се да захвърля всичко и след осемнайсет часа да се отправя към съборетината ни. Щях да отида при Щефан и да му кажа, че Фриц е изгубил облога. Но за съжаление, така щях да лиша от милиона му не само Щефан, но и Оливер и Евелин. А смятах, че на двамата вече им бях причинила достатъчно неприятности, като преспах с Оливер. Единствено можех да се надявам, че той е бил толкова надрусан, че не помни нищо.

Никога през живота не ми е било толкова трудно да вляза в жилището на Оливер, колкото днес.

Оливер стоеше в кухнята и готвеше, както винаги, когато се прибирах вкъщи. От лъскавата тенджера се носеше вкусен мирис на кориандър и къри. Винаги когато готвеше, Оливер миришеше чудесно.

— Здравей — промълвих потиснато.

— Здравей — каза той, без да се обърне.

По гласа му не можех да преценя в какво настроение е. Но това, че не се обърна към мен с познатото ми „карфиолче“ изобщо не беше добър знак.

От друга страна обаче, от вчера вечерта нашите детински прякори вече бяха крайно неуместни. Ако трябва да бъдем точни, вчера безвъзвратно изгубихме невинността си. А заедно с нея, по всяка вероятност, и приятелството си.

— Съжалявам — промълвих, с поглед забит във върховете на обувките си.

Оливер най-накрая се обърна към мен. Нямаше нужда да го поглеждам, за да разбера, че веждата му е високо вдигната.

— Какво пък беше това? — гласът му все още звучеше неутрално.

— Съжалявам — повторих аз.

— И за какво точно съжаляваш?

— Ами, всъщност за всичко.

— Моля те, гледай ме в очите, когато говориш с мен! — каза Оливер.

Той звучеше малко като Фриц, когато започваше с неговите неделни проповеди. Сигурно искаше да ми каже каква неудачница съм.

Вирнах предизвикателно брадичката си и го погледнах в очите. В този момент неговите хубави, умни, сиви очи ме гледаха доста мрачно.

— Значи съжаляваш затова, че вчера спа с мен? — попита Оливер.

Кимнах. Това не беше лъжа. Наистина съжалявах, че измамих така Евелин. Съжалявах и затова, че по този начин усложних още повече ситуацията.

— Защото го направи само за да си го върнеш на Щефан? — отново попита Оливер.

— Ти пък откъде знаеш?

— Евелин ми разказа за Щефан и онази продавачка — отговори той.

— Значи и ти си знаел преди мен? — Значи всички бяха разбрали преди мен и никой не беше сметнал за необходимо да ме уведоми. — Браво, ти си наистина добър приятел!

— И аз така си мислех — отвърна Оливер и ме погледна, клатейки глава. — Оливия, кажи ми какво се въртеше в главата ти вчера вечерта? Защо просто не ми каза какво се е случило? Защо беше нужен този прелъстителен номер с лошото момиче?

Преглътнах.

— Ами защото наистина съм лошо момиче — казах.

Оливер все още клатеше глава.

— Това, от което вчера си имала нужда, е бил един сърдечен разговор и чаша топло какао. А вместо това…

При спомена за „вместо това“ през цялото ми тяло премина приятна тръпка.

— Не е нужно да казваме на някого — прошепнах аз. — Никой не трябва да разбира и така никой няма да е наранен.

— Освен… — Оливер прехапа долната си устна. — Права си! Ще се преструваме, че нищо не се е случило — добави след това той.

— Да — отвърнах с облекчение. — Още повече, че аз бях пияна, а ти жестоко надрусан.

— Кой го каза? — Оливер смръщи чело.

— Евелин ми каза, че си пробвал от нашата… а-а-а нейната продукция.

— Дръпнах си само два пъти от джойнта на Кабулке — отговори Оливер. — Наистина е добър. Но за съжаление, това не е достатъчно, за да ми послужи като извинение. Ти обаче направо си беше в делириум.

— Ти нямаш нужда от извинение — казах аз. — Нали аз бях тази, която те съблазни.

За пръв път през тази вечер Оливер се усмихна. Но това трая само няколко секунди. След това рече:

— Мисля, че се разбрахме да не говорим повече за това. Нищо не се е случило, нали?

— Нищо не се е случило — повторих печално. — Просто ще продължим да си живеем постарому до октомври. После ще си получим милионите и ще се радваме на лесно спечелените пари.

— Сега, когато вече изяснихме всичко, можем да сядаме да ядем.

— Съжалявам за бебето — казах след първата чиния пуешки хапки с кокосов сос и зеленчуци.

— Какво бебе?

— Бебето, което няма да имате с Евелин — отговорих.

— А, за това ли? — каза Оливер. — Ами то не беше нещо ново за мен. Мисля, че двамата с Евелин участвахме във всичкото това, за да ни стане ясно какво искаме всъщност. Евелин вече е взела своето решение.

— А ти?

— На мен не ми остава нищо друго, освен да го приема, нали?

— Да — казах.

Когато жената не иска дете, за мъжа е трудно да я изиграе по някакъв начин. Но за жена, чийто мъж не иска дете, имаше доста повече възможности да стигне до целта си.

— Имам още един въпрос — каза доста изненадващо Оливер и впи изпитателен поглед в мен.

— Да?

— Презервативите, които вчера използвахме, на Щефан ли бяха?

— Да — изморено отвърнах аз. — Намерих ги в чекмеджето на бюрото му. Освен това са го правили и върху бюрото. Можеш ли да си представиш?

За момент Оливер задържа очите си затворени.

— Затова искаше на всяка цена да го направим на масата — промълви тихо той, по-скоро на себе си, отколкото на мене.

— Да — признах и погледнах смутено към масата.

Това, което той направи с мен на масата вчера, беше невероятно. Но и по-късно, в леглото, изживяването беше изключително. Не беше чудно, че Евелин през ден насрочваше срещи под претекст, че има овулация.

— Оливер?

Той гледаше с невиждащ поглед пред себе си.

— Нищо, нищо — сепна се той. — Нали не трябваше повече да говорим за това. В края на краищата нищо не се е случило, нали така? Продължаваме всичко така, както беше до вчера по обяд.

— Точно така — насилих се да кажа, а ми се искаше да избухна в сълзи.

Но бързо се стегнах. За днес бях ревала достатъчно.

— Дюр ми се обади днес поне десет пъти — каза Оливер, сменяйки рязко темата на разговора. — Телевизията иска да заснемем първото предаване още през септември. Това ще рече, че трябва да намерим подходяща градина за предаването и да сформираме екип, колкото се може по-бързо.

— Ние ли трябва да подберем екипа?

— Не и снимачния екип — отговори Оливер. — Но хората, които ще ни помагат в преустройството на градината, са наша грижа.

— Мислех да пусна обява — казах. — Но вече е средата на август и изобщо не съм сигурна дали времето ще ни стигне. А и откъде толкова бързо ще намерим подходяща градина?

— Трябва да успеем! — отговори Оливер. — Какво ще кажеш да се захванем със старата градина на Катинка, тоест настояща на баща ми?

— Ще те представи в лоша светлина, ако още с първото предаване снабдиш собствения си баща с чисто нова градина — казах аз. — Не, трябва ни някой друг. Какво ще кажеш за Елизабет? Тя има страхотна къща, но откакто се е нанесла, не е пипано нищо, дори трева не е засадена. Земята около изкопите е обрасла в бурени. Пък и в подобието на градина има само един жалък пясъчник и развалена люлка. Ще бъде идеално поле за нашите изяви. Освен това Елизабет, Хана и децата със сигурност ще изглеждат много добре по телевизията.

— Добре — рече Оливер. — Нека тогава да опитаме с приятелката ти Елизабет. Смяташ ли, че ще успееш да запазиш всичко в тайна от нея.

— Разбира се — излъгах аз.

В действителност знаех много добре, че е невъзможно. Елизабет имаше направо ясновидски способности. Но ако се постараех и нещата се получеха така, както аз си ги представях, поне щях да я уредя безплатно с една великолепна нова градина. Това поне си струваше, а и аз щях да съм удовлетворена.

— Десерт? — попита ме Оливер.

Сега вече той се държеше, както винаги. Сякаш вчерашната вечер никога не е съществувала.

— С удоволствие — отговорих.

Искаше ми се и аз да можех да забравя всичко толкова бързо.

* * *

Всички, освен мен, се върнаха към обичайното си ежедневие. Следващите седмици преминаха, без да се случи нещо необичайно. Общо взето доктор Бернер, Хуберт и Шерер ни охраняваха както досега, денонощно. Господин Кабулке се беше посветил изцяло на задачата да шлайфа и боядисва в бяло отвратителните врати на съборетината. Евелин изпробваше в новоремонтираната кухня всевъзможни рецепти за сладки с канабис, взети от интернет. Щефан се държеше така, като че ли между нас всичко бе изяснено. Той прекрати аферата си с Петра, като в замяна на това аз се опитвах да изглеждам по-малко отблъскваща за него. Говорехме рядко един с друг, той съвсем заряза калкулациите и се посвети изцяло на търсенето на нова работа. За грозния празен период в автобиографията му, който той запълваше с „дейност, като самостоятелен финансов съветник“, разбира се, обвиняваше единствено мен.

— За пръв път през живота си се чувствам щастлив, че баща ми има връзки навсякъде — каза ми Щефан. — Без татко последните две години щяха да ми костват кариерата.

Но благодарение на Фриц, Щефан беше получил възможността да се яви на интервю с шефа на отдел кадри от старата фирма на свекър ми. В същата фирма, между другото, работеше и Еберхарт.

— Да, бе! — възкликна Еберхарт на една от неделните ни семейни закуски, които се провеждаха в зимната градина на вече неговата къща. — Говори се, че в момента сме замразили всички назначения.

— Замразяването на назначаванията важи само за ръководните длъжности — отговори Щефан. — Шефът на отдел кадри беше впечатлен от кандидатурата ми. Аз се оказах точно това, което търсят в момента.

— Да, бе! — изсумтя Еберхарт невярващо.

— Човекът ми дължи отдавна една услуга — намеси се Фриц.

— Ясно — обади се и Евелин.

— В момента търсят човек за офиса си в Чикаго — обясни Щефан. — Там трябва да поема маркетинговия отдел. А после, като потръгнат нещата след една-две години, ще се върна в Германия. Такъв шанс човек получава веднъж в живота.

След тази реплика ме погледна многозначително. Трябваше да се досетя, че не бива и през ум да ми минава да провалям по някакъв начин този уникален шанс.

— Чикаго е дяволски далече — каза Оливер и ме погледна.

Свих рамене. Нямах изобщо никакво намерение да ходя в Чикаго, но и без това никой тук нямаше да ме разбере.

— Чикаго ми звучи фантастично — рече Евелин замечтано. — Има и четири сезона.

— Да, бе! — обърна се Еберхарт към Щефан. — За подобен пост обикновено има около 300 кандидатури. Не мислиш ли, че шансовете ти са съвсем минимални? Моята особа би казала да.

— Моята особа пък би казала, че аз съм най-подходящият кандидат за работата — тросна се Щефан. — Освен това шефът на отдел „Кадри“ дължи на татко услуга.

— Човекът е някъде около средата на трийсетте — учуди се Еберхарт и се обърна към Фриц. — Когато ти си се пенсионирал, той сигурно е бил още в детската градина?

— Пенсионирал съм се едва преди десет години — каза Фриц. — А малкият Юрген (това явно беше името на шефа на отдел „Кадри“) тогава беше най-младият член на моя екип. Дяволски много ми дължи.

— Колко хубаво за Щефан! — рече Еберхарт.

— Колко хубаво за всички нас! — допълни Евелин. — Нали и ти работиш в същата фирма, Еберхарт?

— Еби и аз се запознахме, когато той вече отдавна работеше във фирмата — уточни Катинка, готова да спори. — Еби е получил работата си, защото е добър, а не защото има връзки.

— Аз също съм добър — намеси се Щефан. — В днешно време човек има нужда от връзки, за да получи изобщо шанс да докаже колко е добър.

— Правилно — каза Фриц и с едната ръка прегърна Щефан, а с другата Оливер. — Мисля, че съвсем скоро ще имам възможността да се почувствам горд с двамата си сина. Единият ще направи кариера в старата ми фирма, а другият кариера в телевизията. Предаването на Оливер скоро ще е абсолютен хит! В това съм сигурен.

— Това е и предаването на Оливия — допълни Оливер.

— Разбира се, разбира се! — рече Фриц. — Аз съм много горд и със снаха си. Да вдигнем чаши с вино и да пием за чудесното ни семейство.

И тъй като нямаше чаши с вино, си казахме наздраве с чашите с кафе.

— За семейство Гертнер! — каза Фриц.

— За семейство Гертнер! — повторихме и ние.

Сега липсваше само музиката от сериала „Далас“, която постепенно да се усилва. И ето ни отново:

Семейство Гертнерови — най-хубавият сапунен сериал. Ако току-що сте включили телевизора си, ето какво се случи накратко. В главните роли: старият деспот Фриц щедро размени вилата си за малка средностатистическа градска къща, като в същото време хвърли око на новата си съседка Роберта Кноп, която доброволно и безвъзмездно му чисти и глади. Най-големият син Оливер, който едва миналата седмица преспа с жената на своя брат. Щефан, по-малкият брат, който срещу един милион евро се съгласи да дели една къща с Евелин, чудно хубавата жена на Оливер, но предпочита да спи с продавачката на цветя Петра, която по естетически причини ви показваме само от кръста нагоре. Оливия, момичето с къдравите коси, което само не знае как се забърка в този сапунен сериал. И Евелин, жената на Оливер, която успешно се зае с отглеждането и култивирането на канабис и така помогна за осъществяването на юношеските мечти на всички пенсионери от квартала. Ето и поддържащите роли: Катинка, малката сестричка, която от ден на ден става все по-дебела и въздига до небесата мъжа си Еберхарт, който (по телевизията няма как да бъде подушен) има проблеми с потните си жлези. В останалите роли: децата Лея, Ян и Тил, които винаги по средата на закуската скачат и напускат зимната градина. Какво ще стане по-нататък със семейство Гертнерови? Ще получи ли Щефан работата в Чикаго и ще успее ли Оливия с къдравите коси най-накрая да му обясни, че вече отдавна не го възприема като свой съпруг? И какво я чака Оливия, когато вече няма да е част от това семейство? Ще успеят ли със своя милион Евелин и Оливер да поставят ново начало на своята връзка и дали ще бъдат щастливи и без деца? Ще успее ли госпожа Роберта Кноп да завладее сърцето на стария Фриц с чистене? И дали накрая няма да оспорва наследството на децата Оливер, Щефан и Катинка? Дали някой няма да изпълни заканата си и да запрати кана с кафе по главата на Еберхарт? Включете телевизорите и вижте сами, защото започва „Семейство Гертнерови“. Таатутаааа тутатутааа.

С Оливер работехме много усилено върху първите снимки на предаването и той както винаги беше много мил. Дори отново започна да ме нарича карфиолче. Онази неповторима нощ изглежда напълно беше заличена от съзнанието му. Много му завиждах, защото самата аз не бях в състояние да я забравя. Дори не бях в състояние да мисля за каквото и да било друго. Особено когато вечер седнехме на масата, направо се чувствах ужасно. Все пак на тази маса бяхме…

Но Оливер, както всички други, се беше върнал към нормалното си ежедневие. Умувахме върху предаването, с което щяхме да разхубавим градината на Елизабет. Само Хана беше посветена. Тя трябваше да излъже Елизабет, че е спечелила уикенд в СПА хотел, при това с правилно попълнена от името на Елизабет кръстословица, пратена до издателството на списанието от Хана. Елизабет се зарадва страхотно на букета и изглеждащото като истинско поздравително писмо от списанието. Така в следващите няколко дена ми се наложи да полагам страхотни усилия, за да не се издам по време на джогинга ни.

— Представяш ли си само: цели два дни козметични процедури за лицето, фризиране, масажи, обезкосмяване. Не е ли фантастично, голяма съм щастливка!

— Така си е! — отговорих.

— Мислиш ли, че там инжектират и ботокс? — попита Елизабет превъзбудено. — Знаеш ли, от известно време ми се е образувала тази бръчка на челото. Ужасно ме състарява, мисля, че е от раждането.

— Бръчката ще си изчезне от само себе си, като започнат да заливат лицето ти с онези аюрведични масла — казах й.

— Но не е ли малко нечестно спрямо Хана? В края на краищата тя е решила тази кръстословицата, нали? Не смяташ ли, че трябва да й отстъпя пътуването?

— В никакъв случай! — извиках аз. Но това изобщо не убеди Елизабет, затова добавих: — Освен това ти имаш много по-голяма нужда от тези процедури. Тя изглежда доста по-млада от теб.

Това помогна.

Единственото, което не бях предвидила обаче, беше неспособността на Хана да запази тайната ни докрай. Минаха само три дена и Елизабет вече знаеше всичко.

— Съжалявам много! — каза натъжена Хана. — Но Елизабет понякога е толкова прозорлива. На моменти имам чувството, че съм от стъкло и тя вижда през мен.

За сметка на това, Елизабет не показа и следа от тъга. Дори напротив, радваше се двойно повече: СПА хотел и нова градина. И това ако не беше повод за радост.

— Ти си просто истинска приятелка! — каза и се нахвърли да ме прегръща здраво.

— Какво ще правим сега? — закахърих се аз. — След по-малко от две седмици започват снимките. Откъде ще намерим в последния момент друга градина?

— О-о-о, я стига! — каза Елизабет. — Ти да не вземеш да напълниш гащите сега. Никой няма да забележи.

— Не съм сигурна — отговорих нерешително.

Мисля, че беше много тъпа идея да избера приятелка за това предаване.

Но Елизабет направо ме подлуди с молбите си.

— Когато се върна от СПА процедурите, така истински ще се зарадвам, че просто няма да повярваш!

— Е, добре! Не ми остава нищо друго, освен да продължа по план. Но знай, ако ме издъниш, това ще означава краят на моята кариера в телевизията.

— О, благодаря ти, Оливия! Обещавам ти, че няма да съжаляваш. Знаеш ли колко много искам тераса, на която да закусваме. Ще можеш ли да направиш такава?

— Ще видим — казах милостиво.

— Чудесно! — рече Елизабет и ми залепи още една целувка.

Не казах на Оливер, че Елизабет знае. Нямаше нужда да всявам излишна паника.

Иначе дори и Петра се държеше както обикновено. Продължаваше всяка сутрин да идва на работа и не пропускаше възможност да ме информира колко зле изглеждам. През останалото време продаваше бегонии на омаяните мъже. Връчих й писмено предизвестие, макар Щефан да каза, че не било необходимо.

— Вече обясних на госпожа Шмидке, че няма да имаме нужда от нея, когато затворим магазина — обясни ми той. — Тя прояви разбиране. Мисля, че нямаме основание да искаме да й навредим по какъвто и да било начин.

— Аз само уволних госпожа Шмидке, Щефан, не съм я хвърлила от моста!

— Става въпрос за обезщетението за безработни — отговори Щефан. — Ако я уволним по причини, свързани с проблеми от страна на работодателя, ще получи парите си веднага. Иначе ще трябва да чака три месеца.

— Тогава по-добре да си потърси друга работа! — казах аз. — Разбира се, ще й напиша и препоръка.

— Вече го направих — рече Щефан.

Започнах да се смея иронично.

— И какво точно написа? Че госпожа Шмидке винаги е много всеотдайна към шефа си и показва голямо желание за копулация[1]?

— Оли! — каза той. — Кога най-сетне ще престанеш да ми го натякваш?

— Може би, когато получиш работата в Чикаго — отвърнах аз.

Лицето на Щефан мигом засия.

— Чикаго! Не е ли страхотно? Винаги съм искал да живея в Щатите. Това просто е друг ритъм на живот. Хората там са толкова по-освободени. А само си представи, в края на седмицата хващаме самолета и разглеждаме Сан Франциско.

— Супер — възкликнах иронично.

Щефан, разбира се, не забеляза иронията в гласа ми.

— Със сигурност и там ще се намери някоя хубава градинка, която само чака да се появиш — каза той.

Той демонстрираше тотална незаинтересованост за моя живот. Затова само вяло го попитах.

— А какво ще стане с градинското ми предаване?

— Ах, Оли, скъпа! Та това изобщо не е сигурно! Нали ги знаеш какви са тези в телевизията, дори след като излъчат първото предаване, изобщо не означава, че ще има и още. Нали виждаш как Оливер се лута без успех вече години наред. Но можеш да използваш това при кандидатстването ти за работа.

— Ама разбира се! — казах аз.

В деня, в който беше насрочено интервюто за работа на Щефан, Евелин се появи в магазина с голяма чиния, пълна със сладки.

— Това коледни сладки ли са? — отвратена попита Петра. — Не е ли малко рано?

— Не. Това изобщо не са коледни сладки — отговори Евелин.

— Но това са звезди, еленчета, джуджета и дядомразовци — упорстваше Петра, като в същото време почукваше с дългия си изкуствен маникюр по малките фигурки.

Евелин очевидно беше приготвила сладките с формичките, които бях получила като подарък за осемнайсетия си рожден ден от приемната ми майка. (Имам рожден ден малко преди Коледа и подаръкът беше много мил. А че не им се зарадвах, си беше мой проблем.)

— Така е — отвърна й Евелин. — Но го направих само за да се различават. Звездите например са с ниско съдържание на масло. Никакъв холестерол. Дядомразовците са без захар. Еленчетата съдържат само две калории. Но абсолютният хит са джуджетата. Те са така приготвени, че докато ги яде, човек изразходва повече калории, отколкото приема.

— Хайде стига, бе! — стъписа се Петра. Сега вече погледна на сладките със съвсем други очи. — Те дори имат шоколад отгоре.

— Да, и марципан имат. От обезмасления, разбира се! — отвърна Евелин със сериозно лице, все едно, че наистина имаше обезмаслен марципан. — Преди тежах с четирийсет килограма повече.

— Наистина ли? — извикахме с Петра в един глас.

А след това добавих:

— Изобщо не съм знаела!

Евелин ми хвърли унищожителен поглед, който трябваше да ми даде да разбера, че през живота си не е тежала и грам повече. Естествено, колко бях глупава само.

— С тези сладки в продължение на само четири седмици отслабнах напълно — каза тя, вече обърната към Петра. — И сега, когато огладнея, се тъпча с тях колкото си искам, без изобщо да се страхувам, че на следващата сутрин ще са се натрупали на задника ми. Дори напротив, когато наддам няколко грама, веднага си хапвам от джуджетата.

— Не думай! — повтори Петра. — Не че имам нужда, но трябва постоянно да се въздържам да не хапна нещо излишно.

— О, това ми звучи познато — каза в отговор Евелин. — И когато човек не може да устои на изкушението, след това трябва да си бърка с пръст в гърлото. Ужасно е!

Петра кимна в знак на съгласие.

— Така че тези сладки слагат край и на постоянния глад — продължи Евелин.

— А вкусни ли са? — попитах аз.

— Много ясно! — отвърна ми Евелин. — Вземи си една звездичка.

Петра погледна завистливо как си взех една от сладките. Съвсем плахо отхапах от нея. Не че се страхувах от маслото без холестерол или шоколада без калории. Страх ме беше, че вкусът на канабис щеше да бъде толкова силен, колкото и мириса.

— М-м-м, много вкусно! — казах изненадано.

А погледът на Петра ставаше все по-завистлив.

— Нали? — Евелин сияеше. — Преди да налучкам рецептата години наред си блъсках главата защо тези сладки се продават толкова скъпо. Между другото, могат да се купят само в чужбина. В Германия изобщо не са разрешени.

— Типично по немски! — въздъхна Петра и впери лаком поглед в сладките. — Защо най-добрите средства за потискане на апетит се продават само в Щатите?

— Да, така е. Но дори и там са много скъпи — каза Евелин. — Имам предвид сладките.

— Вярвам ти — рекох аз.

Държах в ръка останалата половинка от сладката и се чувствах доста странно. Аха! Май започваше да действа!

— Проявявам голям интерес към едно от джуджетата — каза Петра и за първи път, откакто я познавам, говореше с любезен тон.

— Не знам — каза колебливо Евелин. — Все пак не са разрешени в Германия.

— Охо, ако знаеш само колко забранени неща съм изпила! — засмя се Петра.

И това беше нещо ново за нея. Прозвуча ми, все едно, че вече си беше хапнала от сладките.

— Ами, добре тогава! — съгласи се Евелин и й поднесе чинията.

Петра грабна със зле прикрита лакомия едно от джуджетата. За секунда вече беше отхапала главата му.

— Вкусно! — извика тя.

— Да, нали? — казах аз.

Наблюдавах я с любопитство. Чувствах се някак си гадно. Чак ми се повдигаше.

— Едно такова джудже струва около петдесет евро.

— Наистина ли? — попита Петра и отхапа и корема на джуджето.

— Най-малко — отговори Евелин и ми намигна.

Сложих ръка на стомаха си. Ох, беше ми много лошо.

Но Петра очевидно беше тренирана. За секунди от джуджето не беше останало и следа.

— Наистина е много вкусно.

— Още една сладка? — предложи любезно Евелин. — Дядомразовците също са божествени.

— Да, но джуджетата изразходват повече калории, отколкото съдържат — отговори Петра.

— Да, но дядомразовците нямат никакви калории.

Господи, колко глупава беше тази жена.

— Кое няма никакви калории? — попита някой.

Зад нас се чуха стъпки на много хора, влизащи едновременно в магазина.

От страх сърцето ми спря да бие. Полицията идваше да претърсва оранжериите. Затвор. Дали имаха градинка в затвора?

Но, разбира се, не беше полицията. Беше Катинка с децата и Еберхарт.

— Какво ви води насам? — попитах аз.

— Ще си купуваме растения, какво друго — отговори ми Катинка и се засмя. — Но ако има нещо нискокалорично и аз искам да го опитам.

— Заповядай — каза Евелин и услужливо й поднесе чинията със сладки. — Домашни са.

— Евелин! — избутах набързо чинията настрана. В крайна сметка Катинка беше бременна. — Какви точно растения ви интересуват?

— Еберхарт иска да засади храсти около басейна. Така следващото лято никой няма да може да го гледа как се къпе.

— М-м-м — каза Петра.

В този момент вече отхапваше третото си джудже.

— Разбирам ви — казах, като имах предвид свенливостта на Еберхарт в басейна.

Той беше забил тъп поглед в Петра.

— Аз от моя страна, съм се спрял на дафиново дърво — рече той. — Расте бързо и е вечно зелено. Това е.

— Така е — отговорих. — Но градинският бамбук бързо ще направи плътна преграда. А и повече ще подхожда на басейна.

— Да, обаче е скъп — рече Еберхарт. — Аз от своя страна, вече проучих цените.

— Тази ъ-ъ-ъ… Оливия със сигурност ще ти предложи специална цена — каза Фриц, който точно в този момент влезе през вратата.

Какво ставаше тук? Да не би семейно събиране?

— Със сигурност ще ти предложа хубава цена, Еберхарт — казах. — Но наистина си прав, бамбукът е доста скъп.

— Е, тогава аз от моя страна, не го ща! — отговори Еберхарт.

— Но, Еби! — възкликна разстроено Катинка.

Тя очевидно беше за бамбука.

— Искаме да поливаме, не да сечеме! — отвърна й той. — Само с такова мото човек може да успее в живота.

— Е, от време на време човек трябва и да се поглези малко — намеси се Фриц.

— Какво мога да направя за теб? — попитах, като се обърнах към Фриц.

— Сладки? — предложи Евелин.

— Ще отида заедно с Щефан на интервюто му за работа — обясни Фриц.

Евелин се закикоти.

— Разбираемо е, на малкия ще му е за първи път. И сега, тате, трябва да му държиш ръчичката.

— Охо! — възкликна Еберхарт.

— Глупости — отвърна Фриц. — Просто ще отида с него, за да поздравя старите си колеги. Човек трябва да поддържа контактите си.

— И Щефан наистина ще получи работата в Чикаго? — попита Евелин.

— Ако се представи на ниво — отговори Фриц.

— Ух-ух-ух — изведнъж възкликна Петра.

Никой не знаеше какво точно искаше да каже с това.

Щефан влезе в магазина, облечен в нов костюм. Не само костюмът беше нов, но и вратовръзката, и ризата, и обувките.

— Ето така изглежда един истински бизнесмен — възкликна гордо Фриц.

— Чикаго, идваме! — каза Щефан.

— Сладки? — предложи Евелин.

Отново избутах чинията настрана.

— Откачи ли? — изсъсках й аз. — Да не искаш да си оплеска новите дрехи.

— Изглеждаш страхотно — каза Катинка на Щефан. — Като Кевин Костнър. Нали, Еби, Щефан изглежда като Кевин Костнър.

— Брад Пит — коригира я Петра. — Прилича на Брад Пит.

— По-хубав е — измърморих на себе си. — Доста по-хубав.

Щефан се усмихна поласкан.

— Пожелайте ми успех! — каза той.

— Успех — пожелах му аз.

— Успех, братленце! — гордо каза Катинка.

— Ще се справиш — обади се завистливо Еберхарт.

— Едно малко лакомство за късмет? — отново предложи Евелин.

Отново избутах чинията. Стигаше ми, че натровихме Петра.

— Да не би да искаш да получи тази работа? — попита ме Евелин, когато Фриц и Щефан вече бяха излезли, а Катинка, Еберхарт и дечурлигата се бяха отправили да търсят господин Кабулке и да огледат дафиновите храсти.

— Защо пък не?

— Защото Чикаго си е доста далече — отговори ми Евелин.

— Колкото по-далеч, толкова по-добре! — казах аз.

— Разбирам — рече Евелин и ме погледна сериозно.

— Ти май си първата, която ме разбира — въздъхнах аз. — Щефан все още си мисли, че сме семейство.

— Да, мъжете често са трудно схватливи — отвърна тя.

— Вече изядох сладки за двеста евро! — каза Петра и се закиска. — Това са най-скъпите десертчета в живота ми.

— Не знаеш колко си права — рече Евелин.

Петра пак се изкикоти.

— Значи господин Гертнер ще става мениджър в Чикаго?

— Ще видим — измърмори Евелин.

— Мъжът ми също е паралия — каза Петра.

— Колко хубаво, радвам се за теб — отговорих аз.

— Да, но кинтите развалят характера — отвърна ми Петра. — С течение на времето пичовете започват да си мислят, че са прекалено добри за нас.

— Моля?

— Ами, мъжът ми например — започна Петра, — мисли, че е нещо повече кат мен.

— От мен — поправих я.

— От мен — поправи се Петра. — Наистина. Мисли, че съм отблъскваща. А той е плешив и има шкембе. Е, питам аз, кой в случая е отблъскващ, той или аз?

— Не мога да повярвам — казах аз.

Значи Петра беше в абсолютно същото положение като мен. Само дето Щефан нито беше плешив, нито имаше шкембе.

— Ами самата истина си е — каза Петра. — Затова от време на време му показвам, че мога да имам всеки мъж, който си поискам.

— А-а, това ли било? — възкликнах, изпълнена с разбиране.

— Още малко и ще се разплача — обади се Евелин.

Петра се закиска пак.

— Не беше много трудно да ти открадна мъжа — обърна се тя към мен. — Но не можеш да отречеш, че те предупреждавах.

— Предупреждавала си ме? Ти мен?

— Еми много ясно. Казвах ти, че ако продължаваш да се разхождаш наоколо като попово прасе, за нищо не гарантирам. И ти продължи да се разхождаш като попово прасе.

Започна да се смее и вече не можеше да спре. Облегна се на плота на магазина и се хвана за корема, докато се кискаше с всички сили. Заприлича ми на розов палячо. Розов палячо с десетки глупави шнолки в косата. Рядко бях виждала някой, който да предизвиква такова съчувствие.

— Мисля, че я хвана — измърмори Евелин и погледна часовника си. — Много бързо стана!

— И аз от доста време се чувствам някак си странно — отговорих и изхълцах. — Наистина, никак не ми е добре.

Евелин погледна нагризаната сладка в ръката ми.

— Съкровище, в звездите не съм слагала абсолютно нищо.

— Ама да ви кажа, в леглото е пълна скръб — каза Петра и се раздруса от силен смях.

— Чудно ми е какво толкова смешно има в това? — попита я Евелин. — Та вие, горката, само дето сте останала разочарована!

— И аз не знам какво смешно има — отговори Петра и така се смееше, че чак сълзи се стичаха по лицето й. — Пълна скръб. Хи-хи, изобщо не е смешно, хи-хи. Защо се смея? Хи-хи. Можеш да ми говориш на ти.

— О не, благодаря! — каза Евелин.

Сега вече наистина ми дожаля за Петра.

— Вече е единайсет и половина, Петра. Не трябва ли да вземеш децата от детската градина?

— Децата ми? — Петра се въргаляше от смях върху плота. — Да ги взема?

— О, Господи — казах аз. — Какво направихме само? Та тя не е в състояние да кара!

— Не е — самодоволно отбеляза Евелин.

— А бедните дечица? Сега стоят пред детската градина и чакат мама.

— Децата никога не чакат майките си сами отвън, а са под наблюдение. И ако случайно никой не дойде да ги вземе, възпитателките се обаждат на бащата. А може и на социалната служба — ухили се Евелин.

— Евелин, ти си истински дявол! — казах аз.

— Не съм — отвърна тя. — Просто смятам, че кривокраката заслужава наказание.

— Но бедните деца…

— Ти би ли искала да имаш такава майка?

— Никой не може да избира родителите си — казах аз. — О, Господи, Евелин, наистина ми е много лошо. Сигурна ли си, че не си сложила нищо в звездите?

— Абсолютно съм сигурна — каза тя.

— Тогава сигурно обезмасленото масло не ми понася.

— Оливия, сърчице мое, няма никакво обезмаслено масло — каза Евелин.

Това се стори толкова смешно на Петра, че започна да хълца.

— Най-добре ще е да си легнеш на дивана! — обърнах се към нея.

— Да, няма да й е за първи път — отбеляза Евелин.

А Петра се смееше ли, смееше. Когато стана, за да отиде в кабинета, си удари главата в ръба на вратата. По всичко личеше, че такава смешка не й се беше случвала до сега, защото тя се закикоти още по-силно от преди. Когато най-накрая се излегна на дивана, погледнах изплашено към Евелин.

— Може ли да се умре от това?

— Ще видим — каза тя и на свой ред се засмя безгрижно.

Напрежението в корема ми се усили. Едва успях да стигна до тоалетната, преди да повърна.

— Твоите сладки наистина са страхотни за потискане на апетита — казах, когато излязох от там.

Евелин ме погледна умислено.

— Може би ти е лошо по друга причина. Кога за последен път ти дойде?

[1] Полово сношение. — Б.р. ↑

Глава 14

Гледах Евелин, потресена от шока.

— Минало е известно време от тогава — казах аз, заеквайки.

Освен това никога не си водех календар за проклетия цикъл.

— Хм — измърмори просто Евелин.

— Не! — казах аз.

Съдбата не можеше да ми причини такова нещо. Вече достатъчно бях страдала, нали?

— Имам един останал тест за бременност вкъщи — каза Евелин и намуси лице. След това набързо се ухили. — Бях се презапасила. Вече си мислех да го пусна за продажба в eBay.

— Не! — повторих аз.

Не можех да съм бременна. Просто не беше възможно. Това да не беше някакъв сапунен сериал:

Бременна ли е Оливия от зет си и как ще сподели това със снаха си, която години наред се опитва безуспешно да забременее? Ще се хвърли ли Оливия от моста, съдба, която всъщност трябваше да сполети продавачката на цветя Петра? Включете телевизорите си и гледайте внимателно, защото идва следващият епизод на „Семейство Гертнерови“. Едно семейство, което трябва да бъде ликвидирано.

Евелин ме побутна.

— Хайде, идвай! — каза тя. — В този случай самозалъгването няма да ти помогне с нищо.

— Но аз няма как да съм бременна — отговорих й.

Аз не мога, не трябва и не искам да съм бременна.

Евелин повдигна веждата си нагоре, точно по начина, по който го правеше и Оливер.

— Оливия, след всичкото, което знам, не е чак толкова малко вероятно да си бременна.

— Напълно невероятно е! — отвърнах категорично.

— Такъв е животът — каза Евелин, докато ме дърпаше за лакътя на излизане от магазина.

— Какво ще стане с Петра? — Тя все още лежеше на дивана и се хилеше като тиква.

— Тя може и да пукне тук — рече Евелин.

— Страх ме е от теб — казах аз.

На паркинга видях как господин Кабулке товари в колата на Еберхарт и Катинка саксии с дафинови храстчета. Очевидно Еберхарт се беше спрял на най-малките и същевременно най-евтините храстчета. Това означаваше, че съседите му и през следващите няколко години щяха безпрепятствено да наблюдават дебелото му, отпуснато шкембе, когато той се разхождаше около басейна.

В къщата беше тихо и вече не миришеше така остро на боя. Евелин ме заведе на горния етаж, където беше банята.

— Съжалявам, но тук изглежда отвратително — извини се тя.

— Знам. Все пак е моята къща, Евелин.

— Да, вярно! — отвърна тя. — Ето го и теста. Много лесно се използва.

— Евелин, аз не съм бременна.

— И защо, пък, да не може?

— Ние използвахме презервативи — казах и станах тъмночервена от срам.

— Знам — отвърна Евелин. — Черни.

За втори пореден път през този ден краката ми се подкосиха. Останала без сили, се свлякох и приседнах на ръба на ваната.

— Ти откъде знаеш?

Евелин ме погледна изненадано.

— От Оливер, разбира се! Да не си си помислила, че не си говорим?

— И какво точно ти е казал? — просто не можех да повярвам.

— Е, не всички детайли — отвърна Евелин. — Но достатъчно, за да започна да ревнувам. — След това поверително ми сподели: — Много е добър в леглото, нали?

Просто не бях в състояние да дам какъвто и да било отговор.

— Но трябва да добавя, че до голяма степен това е и моя заслуга — допълни Евелин. — През последните седем години го пазех само за себе си.

Само зяпах потресено.

— А що се отнася до презервативите, те невинаги функционират безупречно. Например, когато влязат в допир с плажно масло, стават порести.

— Но ние не сме използвали изобщо плажно масло — едва успях да продумам.

Започваше да ме хваща страх от Евелин.

— Оливия, какво става с теб?

— Започваш да ме плашиш — отговорих честно аз. — Имаш всички основания на света да ме мразиш. Не исках никога да разбираш за това. И просто не мога да си обясня защо Оливер ти е разказал всичко.

— Защото просто не умее да пази тайна! — каза Евелин. — Цялата тази история много го разстрои. Имаше нужда от женски съвет.

Някак си не можех да разбера какво точно искаше да каже.

— А ти какво го посъветва?

— Посъветвах го просто да изчака — отвърна Евелин. — Жените с характер не се хвърлят така лесно от обятията на един мъж в обятията на друг.

— Но аз не съм жена с характер — възразих й аз.

Или ако имах такъв, то тогава беше гаден характер.

— Напротив! — каза Евелин. — Ти имаш характер. Просто нямаш стил. Но върху това може да се поработи, казах го и на Оливер. Знаеш ли, той е толкова влюбен в теб.

— Какво? — Какво каза току-що Евелин? За един кратък миг дори почувствах радост. Но това не трая дълго. — О, Господи! Евелин, колко ли ме мразиш само?

Евелин отново въздъхна.

— Не. Само малко ревнувам, защото нещата между вас се развиха толкова бързо. Но, ако трябва да бъда честна, всъщност много се радвам. Оливер не заслужава да страда.

— Евелин, май грешно си разбрала. Оливер и аз решихме да забравим за случилото се. Ще се държим така, все едно, че нищо не е станало.

— Аз му дадох този съвет — каза Евелин гордо. — За да имаш известно време да размислиш.

— И ти можеш да се държиш така, все едно нищо не се е случило — рекох аз.

— Не мога да го направя. Оливия, мисля, че Оливер е забравил да ти каже нещо много важно. Бракът ни отдавна вече не върви на добре заради проблеми, които сега не бих искала детайлно да ти обяснявам. Искам да кажа, че ако всичко между двама ни вървеше добре, със сигурност нямаше да се съгласим на тази работа с размяната. Нали така?

Не казах нищо. Единственото, което бях в състояние да направя, бе да слушам с отворена уста. Всяка от думите й беше откровение за мен.

— А пък и тази история е детето беше голямо натоварване за нашата връзка. Оливер още от самото начало искаше да имаме деца, най-добре направо три-четири. Ха-ха! Сякаш съм като сестричката му? Е, в края на краищата се оставих да ме убеди. Имам предвид, че все пак наближавам четирийсетте и ми беше време да взема решение. Нали така? Бих могла да си представя да имам едно дете. А ако си вземех и детегледачка, да, бих могла да понеса всичко това. Но колкото повече се опитвахме, толкова по-малко ми се искаше да забременея. Всеки месец, когато ми идваше цикълът, аз чувствах облекчение, но не исках да казвам на Оливер. За съжаление обаче, той сам го забеляза. И се чувстваше тъжен. Всъщност, когато решихме да участваме в размяната на мъжете през май, вече и двамата бяхме наясно, че нашият брак е към края си.

— Размяна на жените — коригирах я аз механично.

Сега, откакто Евелин беше започнала да говори, светът ми се струваше някак си съвсем различен. Вече не всичко ми изглеждаше така черно. Хоризонтът се беше оцветил леко в розово.

— Във всеки случай и двамата го знаехме, но просто не искахме да го изречем на глас — продължи Евелин.

— Но нали постоянно се срещахте в някакъв хотел? — възкликнах аз.

— Да — отвърна Евелин и се ухили. — В леглото винаги сме се разбирали прекрасно. Но това не е всичко в една връзка, нали? Когато направих последния тест за бременност миналия месец, тогава и двамата най-сетне си казахме всичко. Че няма смисъл повече да опитваме и е по-добре да се разделим и всеки да тръгне по своя път. Оливер тогава ми сподели, че е лудо влюбен в теб. А аз му казах, че има големи шансове при теб, защото Щефан ти изневерява с кривокраката. А пък и изобщо не ти подхожда.

— Аха — промълвих аз.

Аха. Аха. Аха.

Хей?

— Да, но Оливер беше много наранен — продължи да разказва Евелин, — защото смята, че си спала с него само за да отмъстиш на Щефан. Аз му казах, че това са пълни глупости, но той е убеден, че ти все още си влюбена в Щефан.

— Не съм — казах аз.

— Аз знам това — отговори ми Евелин. — На мен няма нужда да ми обясняваш.

— Но аз си мислех, че Оливер все още те обича.

— Не, не ме обича — отвърна Евелин. — И то от доста време вече. Много се уважаваме и затова отлагахме толкова дълго нашата раздяла.

Гледах вторачено обувките си.

— Ако знаеш колко ужасно се чувствах, че ти причиних всичко това — казах аз. — Първо те подозирах, че имаш връзка с Щефан, а след това аз откраднах твоя мъж.

— Не, не — рече Евелин. — Не искам да те обидя, но ти не би могла да ми го откраднеш. Нашата връзка още преди това се беше разпаднала. А сега бъди така добра и се изпикай върху пръчицата.

Взех теста за бременност в ръката си.

— Би ли излязла навън?

Евелин завъртя очи.

— Моля те, Евелин, иначе няма да мога.

Евелин противно на волята си излезе и зачака пред вратата. После двете вперихме поглед в теста.

— Една черта — не си бременна, две черти — бинго! — каза Евелин. — А може ли да е от Щефан?

Поклатих глава.

— Не, от май месец не сме правили секс. Ако изобщо е позитивен, може да е единствено от Оливер.

По всичко личеше, че ще се появят две черти, тъмнорозови, напълно еднакви.

— Е, това вече е напълно откачено! — възкликна Евелин. — Ние се опитваме години наред, а вие от раз и готово. — Тя докосна ръката ми. — Добре ли си?

— … и готово — повторих отчаяно.

Сега вече двете черти се виждаха кристално ясно. Отново се отпуснах върху ръба на ваната.

— Мисля, че трябва да кажеш на Оливер — рече Евелин.

— Никога не съм искала деца. Ами ако един ден останат самички, ще започнат да се питат защо другите деца имат майки, а те — не.

— Сега защо ревеш? — попита Евелин.

— Отсега ми е жал за детето — изхълцах аз.

— Чуй ме, Оливия, познавам един много добър психотерапевт. Той ще ти помогне да преодолееш този проблем — посъветва ме Евелин.

— Ти пък откъде знаеш, че имам такъв проблем?

— От Оливер, разбира се.

— Ако и за в бъдеще ти разказва всичко за мене, просто трябва да забравим цялата история — отговорих, подсмърчайки.

— Не се притеснявай — усмихна се отново Евелин. — По принцип е много дискретна личност. Освен това аз вече няма да съм тук, за да мога да го изслушвам. Искам да кандидатствам за работа в чужбина. Но с голямо удоволствие ще стана кръстница на детето. Обаче единствено при условие, че няма да го кръстите Евелин.

— Едва ли ще го кръстим така. Какво мислиш, че ще каже Оливер?

— Много ще се зарадва — каза Евелин уверено. — В края на краищата едновременно ще получи не само жената, за която мечтае, но и детето, което иска. Господи, сигурно ще е с къдрава коса! — тя погледна часовника си. — Хайде, ела да видим какво става с кривокраката. Сега или е колабирала, или й се е отворил страхотен апетит. Хайде, какво чакаш? Размразила съм една маскарпоне торта. Скоро ще имаш удоволствието да видиш как твоята бивша съперница ще излапа цяла торта. За десет минути ще погълне повече калории, отколкото за десет месеца.

— Евелин?

— Хм?

— Моля те да ме извиниш. Обвинявах те несправедливо.

— Няма нищо — каза тя.

* * *

Не намерих сили да уведомя Оливер за моята бременност. И не бях толкова сигурна, както Евелин, че ще се зарадва, когато му призная чувствата си. Все пак съвсем наскоро си бях дала сметка за любовта си. А и след историята с Петра (която наистина изяде цялата маскарпоне торта с огромен слой сметана отгоре й) сигурно се съмняваше, че просто съм искала да се утеша с първия срещнат.

Евелин ме питаше всеки ден дали най-накрая съм казала на Оливер. Аз пък всеки ден й отговарях: „Не, все още не съм. Вчера моментът някак си не беше подходящ.“

Евелин само въздишаше и казваше: „По някое време той сам ще забележи.“

Е, чак толкова дълго не ми се искаше да чакам. Всеки път, когато наблюдавах Оливер отстрани, ме завладяваше невероятно чувство на щастие. Ако това, което Евелин каза, беше истина, значи той беше влюбен в мен. В мен: Оливия Карфиолова Поповопрасова. Беше много приятно усещане. Защото и аз бях влюбена в него. В Оливер Гертнер, най-добрият репортер за интервюта с пожарникари на тази планета.

И бях бременна. Първо трябваше да свикна с това. Пиех таблетки фолиева киселина и витамин С и постоянно се улавях как обмислям имена за бъдещото бебе. Най-накрая се мобилизирах и отидох на гинеколог. Когато видях на ехографа малкото сърчице да бие бързо, жизнено и самостоятелно, част от страха ми премина.

Щефан беше убеден, че ще получи работата в Чикаго. Интервюто му за работа беше минало много добре, по неговите думи.

— Все пак няма да е напразно, че през цялото време съм следил новостите в моята област — каза ми веднъж той. — А и английският ми все още е отличен.

— Браво на теб — отвърнах. — Кога трябва да започнеш?

— През ноември. Ако, разбира се, получа работата — рече Щефан и се засмя. — Но мисля, че мога да ти кажа отсега да започнеш да стягаш багажа.

— Защо пък аз?

Щефан смръщи чело.

— Е, разбира се, че ще ти помогна. Не съм искал да кажа, че сама ще трябва да приготвиш багажа.

— Нищо нямам намерение да приготвям — отвърнах аз. — Щефан, не мога да разбера защо изобщо смяташ, че ще дойда с теб. Непрекъснато ти повтарям, че нямам никакво намерение да продавам градината.

— Оли, моля те, не започвай старата песен. Няма друг вариант и точка по въпроса! — Щефан изглеждаше много ядосан.

Но предполагам, че и аз съм изглеждала така.

— Разбира се, че има и друг вариант. Ти ще си отидеш в Чикаго или където там искаш, а аз оставам тук.

— Но това ще означава край на нашата връзка — каза Щефан.

Това май трябваше да бъде нещо като заплаха.

— И аз така мисля — отговорих. — Смяташ ли, че искам да продължа връзката си с теб?

Щефан изглеждаше искрено изумен (което на свой ред, надигна у мен вълна на възмущение).

— И защо не искаш? Заради онази незначителна изневяра ли?

— Не само — казах му. — Просто така се получи, че не те обичам вече. Знаеш ли, сега те намирам за надут, безчувствен и повърхностен. А не искам да съм омъжена за такъв мъж.

— Оли, аз на твое място бих внимавал много с това, което говоря — рече с предупредителен тон Щефан. — Защото след това може и изобщо да не успееш да поправиш нещата.

— Ами няма и да се опитам — отвърнах. — Най-добре ще е да изтърпим до октомври и след това да си наемем адвокати.

— Ти си откачила — каза Щефан.

— Не, не, не, момчето ми — каза Фриц, който, по характерния за него начин, безшумно бе изникнал на вратата. Откога стоеше там, не знаех. — Не забравяй доброто си възпитание.

— Тя каза, че иска да ме напусне — обясни му Щефан и това прозвуча сякаш искаше да каже: „Тя трябва да бъде затворена в лудницата.“

— Чух много добре — рече Фриц.

— Може наистина да съм откачена — казах аз. — Но и Щефан трябва да свикне с мисълта, че не всяка жена го намира за страхотен. Особено, когато го опознае по-отблизо.

Фриц бе вперил в мен изучаващ поглед. Само че той не беше насочен към очите ми, а малко по-надолу.

— Да ти кажа, не знам тази… ъ-ъ-ъ, снахичке, но възможно ли е в последно време дръвчетата пред колибката ти да са станали доста по-големи?

— Татко! — намеси се Щефан.

— Ами, така си е — каза Фриц. — Доста повече дърва са се натрупали пред колибката й в последно време. А за това си има обяснение! Разбирам ги аз тези работи.

— Имаш право, свекъре — отвърнах аз.

* * *

За градината на Елизабет и пилотното предаване планувахме следното: да построим един дървен подиум, който да служи като тераса за закуска, и да го снабдим с подходящите мебели. В близост до него планувахме разполагането на декоративно поточе, разбира се, обезопасено заради децата. Изграждане на навес срещу слънцето върху вече съществуващата тераса на южната страна на къщата. Построяване на една стена от суха зидария за прикриване на скучния и грозен насип около къщата. Аранжиране на цяла леха от декоративни храсти, която да направи градината още по-хубава. Искахме да засадим и бамбук по дължината на цялата граница на имота, за да го запазим от любопитните погледи на съседите. Щяхме да изградим и голям пясъчник за децата, върху който да разположим и нова катерушка за Каспар и Марсибил. В проекта ни влизаше и пълна подмяна на тревното покритие на градината с фабрично доставени ролки с чимове. Хана и Елизабет настояха да направим и малко езерце, но аз ги уверих, че всичко, което искахме да построим, ще отнеме дори и на най-амбицирания градинар минимум половин година. Със сигурност нямаше да ни остане време за изграждане и на езерце. За да свършим цялата тази работа в рамките на един уикенд, трябваше да ангажираме голямо количество работници. В никакъв случай не исках скъпоплатени професионалисти. Това щеше буквално да взриви бюджета ни, преди изобщо да сме започнали. Освен това надути майстори с дебели шкембета изобщо не влизаха в концепцията ни за млад екип. Групата, която в крайна сметка сформирахме, се състоеше от: Константин — симпатичен, целият в пиърсинги стажант трета година „Озеленяване“, един много креативен студент по архитектура на име Йенс, който преди следването си се беше занимавал с дърводелство, и неговият най-добър приятел Йонатан, който следваше дизайн, а в свободното си време заработваше пари като стриптийзьор и беше готов да работи гол до кръста. И тримата бяха весели, ловки и готови за тежка работа, при това, без да получат схващане на гърба. Стриптийзьорът можеше да управлява малък багер и аз имах намерение често да го ползвам. Багера имам предвид, не стриптийзьора.

Програмният директор Дюр беше повече от въодушевен, когато Оливер му представи новия екип.

— Вие двамата наистина знаете какво правите! — възкликна той похвално.

Аз исках да постигнем паритет и от тази гледна точка бях за едно женско подкрепление в екипа. Но господин Дюр и останалите бяха против, защото смятаха, че една жена (имаха предвид мен) е напълно достатъчна. Допълнително прибегнах до помощта на незаменимия господин Кабулке. Когато започнаха снимките (Елизабет вече се забавляваше, уж не подозирайки нищо, със СПА процедурите) и часовете се занизаха един след друг, ние допълнително впрегнахме и всички стоящи наоколо от телевизията, които и без това ни пречеха да се вместим във времето.

— Абе, хора, този материал ще стигне за седем предавания — простена режисьорът Кимел още след първия снимачен ден.

— Трябва да се радваш — отвърна му Оливер, а на мен ми каза: — Следващия път не трябва да се натоварваме така. Разбра ли?

Не можех да му отговоря, до раменете бях влязла в лехата с декоративни храсти, а устата ми беше пълна с винтове, които Константин ме беше помолил да държа. Беше го направил преди половин час.

— Не си много разговорлива — отбеляза Оливер.

— Туябва да говоуим — едва успях да изрека.

Да, наистина трябваше най-накрая да си поговорим. Нямаше да може още дълго да отлагам темата.

Неделята, като втори снимачен ден, започна много добре. Междувременно наоколо се беше разпространила новината, че в градината на Елизабет гостува снимачен екип. И оградата на къщата скоро се отрупа със съседи и любопитни минувачи. Зяпачите мотивираха още повече екипа да постига добри резултати. Катерушката вече беше сглобена, последната дъска на терасата вече беше завинтена. Декоративното поточе вече беше изградено и за радост на всички ромолеше безотказно.

Най-сетне всичко беше готово за хамалогията с подреждането на ролките с трева. Огромните ролки бяха доставени още предния ден и бяха оставени върху големи найлони. Стриптийзьорът Йонатан отстрани цялото старо тревно покритие с малкия багер. Останалата част от екипа, въоръжена с кофи и мотики, се захвана енергично да прочиства парцела от камъните и да го изравнява. За целта впрегнахме и всеки от наличния персонал, електротехниците, момичетата, които разнасяха листата с репликите, и за голяма наша изненада работата им хареса и те доста се забавляваха. Почвата беше вече перфектно подготвена. Движехме се по план, когато изведнъж кибиците по оградата се разбягаха и върху нас връхлетя силна лятна буря, придружена с обилен дъжд. Можехме само да стоим стъписани под новия навес и да гледаме как току-що подготвената почва, заедно с насажденията ни, потъват под водата.

— Е, сега вече си спомних, защо в самото начало бях против това предаване! — възкликна Кимел и глътна няколко таблетки, които предположих, че са за сърце. — Срещу природните стихии човек е напълно безпомощен. Петер, заснеми това. Този порой трябва да се филмира, иначе никой няма да ни повярва.

— При нормални обстоятелства трябва да изчакаме няколко дни, докато всичко изсъхне — казах аз на Оливер. — Но след четири часа трябва да сме готови. Какво ще правим сега? Да изсушим почвата със сешоар ли?

— Недей да цивриш — отсече остро Оливер. — Трябва да запазим самообладание.

— Не цивря — отвърнах аз. — Това е просто алергията ми срещу котки.

Хумел, котката на Елизабет, постоянно ми се вреше в краката.

След поройния дъжд, слънцето се показа веднага.

— Все още не сме загубили войната — каза Кимел.

— Точно така — отвърна Оливер. — Хайде, момчета, на работа! Да разстелем ролките с трева директно върху калта. Ще отпусна на всеки по чифт нови обувки, ако успеем да се справим.

— И чорапи — добави Константин, който вече беше затънал до глезените в калта.

Обърнах се притеснено към оператора.

— По-добре ще е, ако не показваме това блато! — казах аз. — Иначе хората могат да си помислят, че така се редят ролките с трева.

— Няма проблем. Така ще го монтираме, че да стане ясно — намеси се Кимел.

Много често по време на работа се бях цапала, но толкова мръсна, както сега, никога не съм била. И точно когато започнах да давам разяснения за предимствата на ролките трева, и за да бъда по-убедителна дори разгърнах една пред сухата зидария, аз се подхлъзнах и се приземих в една дълбока кална локва. При това, директно с лицето напред. Нямаше и един член на екипа, който да не виеше от смях. Съседите също се посмяха за моя сметка.

— А това… — казах аз на камерата, когато успях да изпълзя от локвата и изплюх малко кал, — … това е причината, когато човек работи в градината, да не облича най-хубавите си дрехи.

— Супер! — извика Кимел.

В този момент камерата се извъртя от мен към котката, за да заснеме как Хумел се изака в чисто новия пясъчник.

— Ела, калчо! — каза Оливер и ми протегна ръка, за да ме издърпа. — Само не мога да си обясня как успяваш да изглеждаш толкова секси, дори когато си оплескана цялата в кал.

— Много неща не знаеш — отвърнах аз.

— Като например?

Оливер отново беше повдигнал едната си вежда. Ах, колко много харесвах у него тази скептична физиономия.

— Обичам те — казах искрено.

Изведнъж започнах да се чудя как съм могла толкова време да издържа, без да му го кажа.

Лицето на Оливер се озари, устните му се разтегнаха в най-великолепната усмивка, на която човек беше способен.

— И от кога?

Върху това и аз бях мислила през последните дни.

— Може би през целия си живот съм те обичала — казах. — Дори още преди да се запозная с теб.

— Ами Щефан?

— Отдавна вече скъсах с него — отвърнах аз. От косите ми се стичаше кал и капеше върху носа ми. — Ще трябва да отпътува за Чикаго без мен. Ще откупя градината от него с парите, които ще получа от облога на Фриц.

— Това е хубаво — каза Оливер, — защото Евелин иска да откупи от мен нашето жилище и аз няма къде да живея.

— Ще живееш при мен — предложих му аз и избърсах калта от носа си. За съжаление, продължаваше да капе нова кал.

Въпреки това Оливер ме прегърна много силно. Една камера заснемаше нашата изключително кална прегръдка.

— Тази кална сцена ще я изрежем. Ясна ли съм? — казах през рамо заплашително.

Оливер явно изобщо не забелязваше, че ни снимат. Целуваше ме, все едно, че бяхме сами вкъщи на масата.

— Има обаче и още нещо — казах аз, останала без дъх, и го погледнах сериозно.

Сега вече и той беше целият в кал.

— Казвай — полюбопитства Оливер.

Имах чувството, че лицата ни в момента се заснемат в близък план.

— Тези, черните презервативи — започнах тихо, — спомняш ли си ги?

— Разбира се, че си ги спомням — отговори Оливер.

Точно в този момент всички звуци в двора на Елизабет изведнъж замряха. Дори и птичките спряха да пеят.

— Един от тях е бил дефектен — рекох.

Епилог

Първата серия на градинското ни предаване беше излъчена наскоро, точно в началото на пролетта. Градината на Елизабет стана великолепна. А тя, Хана, Каспар и Марсибил също се представиха чудесно. Никой дотогава не беше виждал по-изненадана физиономия от тази на Елизабет, когато видя обновената си градина.

— Ох, колко отпочинала изглеждам само — възкликна тя по-късно, когато се видя по телевизията.

Оливер и аз също бяхме излезли много сладко. Рейтингът на предаването, отзивите на критиците и шумът, който се вдигна около него, надвиши многократно очакванията на програмния директор. Разбира се, не бяха изрязали калната сцена, но поне тогава все още имах плоско коремче, облечено в омазан с кал гащеризон. С времето вече не намирах калната сцена за чак толкова лоша. Малко по-късно започнах да изглеждам така, все едно бях глътнала футболна топка. А после гигантска тиква. А сега имам чувството, че в корема ми има огромен балон с нагорещен въздух. Оливер намира всичко това за великолепно, а аз мисля, че е някак необичайно. Слава Богу, че скоро всичко ще свърши. Вдругиден ми е терминът за раждане, а ако детето се е метнало на мен, ще се появи точно навреме. А и трябва да е точно, защото от май започва заснемането на първия от поредицата епизоди на „Градинска мечта — мечтаната градина. Едно шоу за градини и градинари“. Дотогава ми се искаше да съм овладяла изкуството на повиване, кърмене и денонощно будуване. Освен това силно се надявах да се върна, колкото се може по-скоро в стария си размер 36, но Катинка твърди, че това не може да стане толкова бързо. Тя казва, че здраво трябва да се изпотя, за да постигна желания ефект. А това значеше специални упражнения за стягане и гимнастика, както и няколкомесечна диета. Но пък можеше ли да й се вярва? Та тя твърди и че Еберхарт е най-добрият и най-красивият съпруг на планетата. Щастливката наскоро роди момиченце на име Мира. Винаги когато разказва драматичната история за раждането й (осемнайсет часа родилни болки, катетър, преливане на банки кръв, цезарово сечение), аз си запушвам ушите.

— А имай предвид, че ми е четвърто дете — винаги казваше Катинка накрая на историята си.

Това би трябвало да е един вид сплашване. В тези моменти Щефан винаги гледаше злорадо корема ми. Беше ясно, че ми желаеше такова мъчително раждане, нали трябва да има и възмездие.

Той получи работа във фирмата, при това много хубава за един маркетингов експерт, който толкова дълго време се беше занимавал с безполезни калкулации в собствения си разсадник. Работата в Чикаго обаче получи друг. За да бъдем съвсем точни, този друг беше Евелин. Може би беше малко подло от нейна страна да кандидатства за същата длъжност, но Евелин просто сви рамене и каза:

— По-добрият побеждава!

Самият Фриц не беше много ядосан, че Щефан не получи мястото, въпреки че беше пуснал своите специални връзки в действие.

— Е, поне мястото ще се заеме от член на семейството — казваше той.

Фриц също много се промени в последно време. Което ние отдаваме на горещата любовна афера със съседката му Роберта Кноп. От всичко, което се говори, става ясно, че двамата не се държат само за ръце.

За да бъдем точни, Евелин вече не беше член на семейството. Тя и Оливер от три седмици са вече разведени. Смятаме тя да бъде кръстница на нашето бебе.

Дни наред Щефан кипеше от гняв, когато разбра, че Евелин е измъкнала мечтаната работа изпод носа му. И до днес се свива болезнено, щом някой спомене името на Евелин. Но нещата постепенно се нормализират.

Беше малко сложно да поделим всичкото си имущество, но в крайна сметка успяхме. Аз откупих частта на Щефан от градината. Евелин пък откупи от Оливер дела му от пентхаус-апартамента (той й подари беемвето). Сега обаче Евелин не се нуждае от жилището, защото взе под наем в Чикаго страхотен апартамент, при това съвсем минималистично обзаведен. И така, тя отдаде под наем пентхауса на много добра цена и въпреки антипатията, която изпитваше, Щефан не можа да устои на доброто предложение. Все пак той се нуждаеше от подслон, а пентхауса изглежда наистина много впечатляващо. От време на време го посещавам, за да поддържам растенията на терасата. Отглеждането на цветя просто не му се отдава. Нито пък на новата му приятелка. Беше се запознал с нея във фирмата. Тя бе една приятно изглеждаща секретарка, която не демонстрираше никакви амбиции да се изкачва в служебната йерархия. Сигурна съм, че това ще й гарантира много добро съжителстване с Щефан, защото той не можеше да понася жена му да изкарва повече пари от него.

Оливер и аз се разбираме чудесно. Понастоящем живеем в съборетината, която вече наистина не заслужава прякора си. Продължихме ремонта оттам, откъдето Евелин беше спряла. С енергичната помощ на господин Кабулке се захванахме да я оправяме стая по стая и етаж след етаж. Сега старата развалина се бе превърнала в едно истинско бижу, в преобладаващо шведски битов стил. Е, поне си мисля, че може и да е шведски. Откакто Евелин я нямаше, започнах да изграждам свой собствен стил. Елизабет, с която само ходим, откакто коремът ми заприлича, сякаш съм глътнала голяма тиква (а отскоро само се поклащам до нея като патица), казва, че къщата е станала разкошна. Всъщност всички казваха това. Оливер настоя поради моя линг-линг проблем да направим две отделни бани. Първоначално смятах идеята за много тактична от негова страна. Но междувременно вече не съм толкова стеснителна и скована, каквато бях преди. Дори напротив, напоследък съвсем отказвам да ходя до тоалетната сама, защото няма да мога да се изправя с този балон в корема си. Една бременност слага край на много от основните правила на доброто възпитание. Дори искам Оливер да присъства при раждането и изобщо не ме интересува мнението на приемната ми майка по въпроса. В никакъв случай не бих искала да преживея сама нещо подобно.

Както виждате, всичко е наред. Е, вярно, с Щефан не се разбираме кой знае колко, но при дадените обстоятелства, не може и да се иска нещо повече. Фактически Евелин описа много правилно ситуацията: „Щефан понася загубата като всеки мъж. Държи жена си отговорна за нея“. Бившата си жена, за да бъдем съвсем точни. От почти две седмици сме официално разведени. За съжаление, той е много злопаметен и често обича да връща лентата назад. Например това, че сега съм с Оливер и очаквам дете от него, той възприема като атака срещу егото му. Съвсем наскоро дори каза, че се е захванал с Петра, за да ми отмъсти за изневярата със собствения му брат. Е да, слава Богу, че всички знаем каква е истината.

Какво стана с Петра, не знам съвсем точно. Приятелката на Елизабет, Хана, обаче се кълне, че я била видяла в новооткритото градинско отделение на големия строителен магазин. Била облечена в задължителната за служителите зелена престилка с оранжев гризач на гърдите. Хана твърдеше, че престилката била много удачно скроена, защото кривите крака на Петра изобщо не си личали. Физиономията на Петра обаче била много вкисната. Ако историята е вярна, градинското отделение със сигурност скоро ще затвори врати, защото Петра за нула време ще прогони всички клиенти от нежния пол. А пък с тази престилка едва ли ще успее да впечатли мъжете. Но на мен и без това ми беше все едно. Както вече бях казала, това градинско отделение не беше истинска конкуренция за нас.

Доктор Бернер, банковият директор Шерер и добрият стар Хуберт все още са едни от най-добрите ми клиенти. Какво направиха с канабиса, не знам. Но по всяка вероятност не го бяха изгорили. Веднъж, когато попитах Хуберт за това, той само загадъчно се усмихна и каза:

— Ще издам само, че това нещо става и за пиене…

Мисля, че са достатъчно големи за такива експерименти. Само за Фриц ми е малко жал. Опасявам се, че тайно му го слагат в питието и след това дяволски се забавляват за негова сметка.

Дъщерята на доктор Бернер, тази, която се беше оженила за месаря, посещава същия курс по раждане, като нас с Оливер. Много скоро щеше да дари месаря с първата им рожба.

Пфу! Какво пък е това? Тръба ли се спука? Наводнение?

О, страхувам се, че току-що ми изтекоха водите. Сигурно ще проявите разбиране, че точно в този момент ще трябва да приключа и да извикам с всичка сила за помощ.

Пожелайте ми успех!

Благодарности

Написването на една книга изисква много работа, а тази работа нямаше да мога да свърша без енергичната подкрепа на няколко човека. Искам да благодаря на скъпата ми майка, на Биги, на Силке, на Михаела и на Биргит, които жертваха своето време, за да спестят моето. Много се радвам, че ви има.

Искам да изразя и специална благодарност към моята редакторка д–р Клаудия Мюлер за търпението й, за чувството й за хумор, за критиката и похвалите, защото всичко това е нужно, за да бъде мотивиран един творец.

Беше много топло лято и невинаги беше лесно да се концентрирам върху работата си. Искам да благодаря и на съпруга си Франк за неговите оригинални решения, които направиха творческата ми дейност в ужасно горещата мансарда доста по-лесна. Така например, когато пишех, краката ми бяха потопени в голяма купа, пълна със студена вода и лед. А покривалото на леглото пък бе опънато на прозореца. И въпреки че изглеждаше странно, то изпълни предназначението си, тъй като чувствително по-малко оси се давеха в чашата ми с ябълков сок. За болките в гърба ми не беше виновен ти, скъпи, въпреки че те доста пообъркаха плановете ми.

През идващата зима сигурно ще ми липсват покривалото на прозореца, дълго проточилото се лято и цветущите ругатни на майсторите, които изключително шумно оправяха покрива на съседите. Съжалявам, че доста често си пожелавах някой от тях да падне от покрива.

Керстин Гир, август, 2003

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.